Mihail Bulgakov

Însemnările unui tînăr medic

Selecţie de Mircea Aurel Buiciuc

Traduceri şi note de
Emil Iordache şi Mircea Aurel Buiciuc

Editura Polirom
2005

Mihail Bulgakov, Ranniaia proza 1922-1929

© 2005, 2008 by Editura POLIROM, pentru prezenta traducere

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2108-8

ISBN PDF: 978-973-46-2344-0

ISBN print: 973-681-991-4

Coperta: Radu Răileanu
Pe copertă: Konstantin Korovin, Iarnă (detaliu)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Mihail Afanasievici Bulgakov, născut la Kiev în 1891, fiul unui profesor de dogmatică de la Academia de Teologie din oraş, absolvă strălucit Facultatea de Medicină a Universităţii din Kiev, practicîndu-şi, timp de patru ani, profesiunea cu deosebită competenţă. Stabilit definitiv la Moscova în 1921, renunţă la medicină în favoarea literaturii şi publicisticii. De o mare diversitate – foileton, schiţă, povestire, nuvelă, roman, farsă, dramă etc. –, scrierile sale au o inconfundabilă unitate a viziunii. Contestat adesea cu virulenţă de critica vremii (să nu uităm anii dramatici în care şi-a desfăşurat activitatea literară, cuprinsă între 1920 şi 1940, anul morţii sale), a reuşit să publice prea puţin în timpul vieţii, antologicele naraţiuni fantastice Diavoliada şi Ouăle fatale, precum şi romanul Garda albă numărîndu-se printre excepţii. Adevărata glorie a lui Bulgakov este postumă. Pînă şi capodopera sa, Maestrul şi Margareta, la care a lucrat şi după ce şi-a pierdut vederea, pînă în ultima zi a vieţii, a apărut în U.R.S.S. abia în 1967, an ce marchează începutul public ării masive a operelor lui Bulgakov peste graniţă, inclusiv în România.

Selecţia din volumul de faţă include proze scrise de Mihail Bulgakov în perioada 1922-1929. Neobişnuitele păţanii ale unui doctor au fost elaborate în 1922 şi cuprind elemente din biografia autorului, care ar putea fi datate între anii 1918 şi 1920. În Incursiunea (1922), recunoaştem episodul împuşcării unui evreu, eveniment real din viaţa lui Bulgakov, întîlnit şi în romanul Tînăra gardă, şi în nuvela Prietenul de taină (1929), inclusă de asemenea în acest volum. Însemnările unui tînăr medic (1925-1926) cuprind şi ele numeroase elemente biografice, astfel că întregul volum contribuie nu numai la mai buna cunoaştere a operei bulgakoviene, ci şi la întregirea unui portret al autorului în tinereţe.

Din opera lui Mihail Bulgakov, în colecţia „Biblioteca Polirom” au apărut volumele Cupa vieţii (2002), Inimă de cîine (2003), Scene moscovite (2004) şi romanul Garda albă (2003).

Neobişnuitele păţanii ale unui doctor

Doctorul N, prietenul meu, a dispărut fără urmă. După o primă versiune, a fost ucis, după a doua – s-a înecat în timpul îmbarcării la Novorossiisk, după a treia – trăieşte, e bine sănătos şi se află la Buenos Aires.

Indiferent ce-a fost şi cum a fost, geamantanul conţinînd trei cămăşi de noapte, pămătuful de bărbierit, Receptura de buzunar, opera doctorului Rabow1 (ediţia 1916), două perechi de şosete, fotografia profesorului Mecinikov2, o franzelă tare ca piatra, romanul Maria Lusieva dincolo de graniţă3, şase pacheţele cu prafuri de piramidon a cîte 0,3 gr fiecare şi carnetul de însemnări al doctorului au nimerit în mîinile surorii sale.

Sora lui mi-a trimis mie prin poştă carnetul de însemnări, însoţit de o scrisoare care începea cu următoarele cuvinte: „Dumneavoastră sînteţi literat şi prietenul lui, publicaţi-le, deoarece sînt interesante“… (În continuare – presărate de la un capăt la altul cu urme de lacrimi – nişte consideraţii tipic femeieşti pe tema „folosului acestei lecturi“.)

Eu unul n-aş zice că însemnările ar prezenta un interes deosebit – unele pasaje sînt cu desăvîrşire indescifrabile (doctorul N are un scris execrabil) –, şi cu toate acestea, voi publica însemnările incoerente din carnetul său, fără a opera nici un fel de modificări, nu voi face altceva decît să le secţionez pe capitole şi să le pun cîte un subtitlu.

Se-nţelege de la sine că onorariul cuvenit i-l voi trimite doctorului N la Buenos Aires de îndată ce voi primi informaţii exacte că el se află acolo.

I. Fără titlu – un simplu strigăt

De ce mă hăituieşti, soartă?! De ce nu m-oi fi născut eu cu o sută de ani în urmă? Sau şi mai bine: peste o sută de ani. Sau şi mai bine, să nu mă fi născut deloc. Astăzi un oarecare ins mi-a spus: „În schimb dumneata o să ai ce le povesti nepoţilor!“ Un tembel şi nimic mai mult! Ca şi cum unicul meu vis ar fi acela de a le povesti la bătrîneţe nepoţilor tot soiul de prostii despre felul cum mă căţăram şi stăteam atîrnat pe gard...

Şi asta în condiţiile în care mie nu-mi va fi dat să am parte nu numai de nepoţi, dar nici măcar de copii, întrucît, dacă lucrurile vor continua să se desfăşoare în acest mod, pe mine mă vor ucide fără doar şi poate în cel mai scurt timp cu putinţă...

Naiba să-i ia pe nepoţi. Specialitatea mea e bacteriologia. Dragostea mea – lampa cea verde şi cărţile din cabinetul meu. Din fragedă copilărie mi-au repugnat Fenimore Cooper şi Sherlock Holmes, tigrii şi împuşcăturile, războaiele napoleoniene şi feluritele fapte de vitejie ale matrosului Koşka4.

N-am nici un fel de atracţie pentru asemenea lucruri. Pe mine unul mă atrage bacteriologia.

Iar între timp…

S-a stins lampa cea verde. Chimioterapia bolilor din categoria spirilozei se prăvăleşte pe duşumea. Răsună împuşcături pe ulicioară. Pe mine mă mobilizează cea de a cincea putere5 în ordinea succesiunii lor.

........................................................................

II. Iodul salvează viaţa

Seara… decembrie

Cea de a cincea putere a fost eliminată, iar eu era cît pe-aci să-mi pierd viaţa... Către orele cinci ale zilei totul s-a învălmăşit. Ger. În extremitatea de răsărit au început să ţăcăne mitralierele. Astea-s „ale lor“. Mitralierele dinspre apus – „ale noastre“. Unii aleargă cu armele-n mînă. În general – o absurditate. Surugiii circulă. I-aud vorbind: „Aici s-a instalat noua putere…“

„Unitatea dumneavoastră (care, fir-ar al dracului, e aia a mea!!) se află pe strada Vladimirskaia.“ O iau la goană pe Vladimirskaia şi nu pricep nimic. O întreagă harababură. Întreb pe toţi cei pe care-i întîlnesc în cale unde-i unitatea „mea“… Dar toţi aleargă de le sfîrîie călcîiele şi nimeni nu-mi răspunde. Şi deodată văd pe unii cu nişte cozi roşii la căciuli traversînd strada şi strigînd:

— Pune mîna pe el! Prinde-l!

Mă uit în stînga, în dreapta – pe cine anume?

Rezultă că pe mine!

Abia în clipa aceea mi-am dat seama ce trebuia să fac – pur şi simplu s-o tulesc spre casă! Şi am şi tulit-o. Ce fericire că mi-a venit ideea s-o cîrmesc pe-o ulicioară. Iar acolo am dat de o grădină. Un gard. Mă caţăr pe gard.

Ăia strigă:

— Stai!

Dar, oricît eram eu de ageamiu în privinţa tuturor acestor războaie, am înţeles instinctiv că nu trebuia să stau cu nici un chip. Şi dau să sar gardul! În urmă: trrrac! trrrac! Şi deodată apare de nu ştiu unde şi se repede la mine un dulău alb, ciufulit şi rău de mama focului. Mă-nhaţă de manta şi-o face ferfeniţă. Mă las uşurel în jos. Cu o mînă atîrn de gard, în cealaltă ţin un borcan cu iod (200 gr). Un excelent iod german. Să mai stau să chibzuiesc, n-aveam cînd. Din urmă – tropot. O să mă omoare dulăul ăsta. M-am opintit şi am zvîrlit în el cu borcanul, pocnindu-l drept în căpăţînă. În aceeaşi clipă zăvodul se vopsi într-o culoare roşcată, scoase un schelălăit şi dispăru din vedere. Eu – tule-o prin grădină. O portiţă. O ulicioară. Linişte. Acasă…

…Nu mi-am putut reveni nici pînă acum!

…Noaptea s-a tras cu tunurile în partea de sud, dar ale cui erau – zău dacă ştiu. Grozav de rău îmi pare după iod.

III

Noaptea dinspre 2 spre 3

Se petrece ceva de nedescris… Noua putere a fost şi ea alungată6. Mai rău decît ea nimic nu poate fi pe lume. Slavă Domnului. Slavă…

Pe mine m-au mobilizat aseară. Ba nu, alaltăseară. O zi şi-o noapte le-am petrecut pe podul acela îngheţat. Noaptea 15° sub zero (după Réaumur), cu vînt. Toată noaptea a vuit prin deschiderile podului. Oraşul vîlvora de lumini pe malul celălalt. Mahalaua – pe acesta. Noi ne aflam la mijloc. Apoi am fugit cu toţii în oraş. De cînd mă ştiu n-am văzut o asemenea îmbulzeală. Călăraşi. Pedestrime. Mărşăluiau şi tunurile, şi bucătăriile de campanie. Sus, deasupra unei bucătării – o soră de caritate. Mie mi s-a spus că mă vor duce în Galiţia. Abia atunci mi-a venit ideea să fug. Toate obloanele erau închise, toate căile de acces – ţintuite. Am fugit spre o biserică împodobită cu nişte coloane albe, durdulii. În urma mea se trăgea cu arma. Dar n-au nimerit ţinta. M-am pitit în curtea bisericii, sub streaşină, şi am stat acolo neclintit vreo două ceasuri. Cînd luna s-a făcut nevăzută, am ieşit. Am ţinut-o tot într-o goană pînă acasă, pe străzile fără viaţă. N-am întîlnit ţipenie de om. În timp ce alergam, cugetam la soarta mea. Ea îşi rîde de mine. Eu, ditamai doctorul, care-mi pregătesc teza de doctorat, s-ajung să stau noaptea, ca un şobolan, pitit într-o curte străină! Uneori îmi pare rău că nu sînt scriitor. Dar, de fapt, cine ar putea crede spusele mele! Am convingerea că dacă aceste însemnări ar nimeri în mîinile cuiva, acela ar zice în sinea lui că toate astea nu sînt decît nişte pure născociri.

Spre dimineaţă au început să tragă cu tunurile.

IV. Armonica italiană

15 februarie

Astăzi a sosit regimentul de cavalerie, a ocupat întregul cartier. Seara, a venit la mine la consultaţie unul din escadronul al 2-lea (emfizem). În timp ce stătea la rînd în sala de aşteptare, a cîntat dintr-o armonică mare italiană. Minunat cîntă emfizematosul ăsta (Pe dealurile Manciuriei)7, dar pacienţii erau teribil de agitaţi şi mi-a fost absolut imposibil să-l ascult. I-am permis să intre peste rînd. I-a plăcut nespus de mult cantonamentul meu. Vrea să se mute la mine-n cantonament cu tot plutonul. Mă-ntreabă dacă am gramofon…

La farmacie i-au dat emfizematosului în douăzeci de minute medicamentele, şi încă pe gratis. Un gest admirabil, pe onoarea mea!

17 februarie

Astă-noapte am dormit – dedesubt s-a stricat gramofonul.

Am făcut rost de nişte hîrţoage cu 18 ştampile, în care e specificat faptul că spaţiul meu nu poate fi restrîns, şi le-am lipit pe uşa principală, pe uşa cabinetului şi în incinta cantinei.

21 febr.

Mi s-a restrîns spaţiul…

22 febr.

…Şi m-au mobilizat.

...martie

Regimentul de cavalerie a plecat să lupte cu un oarecare ataman. În urma regimentului, într-o căruţă, călătorea gramofonul şi cînta Voi cereţi cîntece. Cît de plăcută este totuşi această invenţie!

Către dimineaţă au început să tragă cu tunurile…

V

........................................................................

VI

Pregătirea de artilerie şi cizmele

........................................................................

VII

Pînă aici mi-a fost. Mă vor duce.

........................................................................

...Se trage cu tunurile.......................................

.........................................................................

... şi...................................................................

VIII. Defileul Hankal

Septembrie

Uneori mi se pare că tot ce se petrece este un vis. Un Dumnezeu cumplit a pus claie peste grămadă munţii. Prin defileuri plutesc ceţuri. În fantele munţilor – nori de furtună. Şi plescăie năvalnic pe pietre.

…un tulbure val.

Un crîncen cecen se tîrăşte pe mal.

Zorit îşi ascute pumnalul.8

Uzun-Hadji9 în Cecen-aul10. Aulul se întindea pe un teren plat, pe fondul unei perdele de ceaţă sinilie ce-nvăluie munţii. În netedul defileu Hankal vezi mereu tot soiul de telegi şi arbale11 stîrnind colbul de pe drumeaguri. Cazacii din Kizlearogrebsk se aşezaseră în flancul stîng, husarii – în cel drept. Pe cîmpurile cu porumb călcate în picioare – bateriile. Lovesc cu şrapnele asupra lui Uzun. Întocmai ca nişte diavoli, cecenii se-ncaieră cu „diavolii albi“. Lîngă un rîuleţ, pe malul căruia se află leşul umflat al unui cal, flutură pe o teleagă un steag al Crucii Roşii. În partea aceasta sînt mînaţi spre mine cazacii însîngeraţi, iar ei mor în mîinile mele.

Norul de furtună s-a mistuit dincolo de munţi. Se revarsă un soare arzător, şi eu sorb cu nesaţ apa puturoasă din gamelă. Două infirmiere umblă necontenit încoace şi încolo, saltă uşor pe paiele din telegi capetele ce atîrnă lipsite de vlagă, le bandajează cu feşe albe, le dau să bea.

Armele detună simultan din întreaga ceată.

Cecenii din aul nu se lasă mai prejos. Se bat cu disperare. Dar fără nici un folos. Aulul va fi cucerit şi incendiat. Cum să reziste ei cu două tunuri de cîmp, avînd calibrul de trei ţoli, în faţa a trei baterii ale infanteriei din Kuban…

Cu urlete guturale a pornit-o la luptă bravul lor regiment de cavalerie peste lanurile de porumb călcate în picioare şi pîrjolite. A lovit din flanc în cazacii din Terek.

Ăia mai-mai să dea dos la faţă. Dar li s-au alăturat cazacii din Kuban şi din nou au prins să toarne, să răpăie mitralierele, izgonindu-i pe călăreţi dincolo de lanurile cu porumb, pe platou, unde se vedeau prin binoclu casele caucaziene sortite pieirii.

Noaptea

Tot mai molcom, mai molcom e tirul. Mai gros amurgul, pline de mister umbrele. Apoi pologul catifelat şi oceanul stelar fără de margini. Pîrîul plescăie posomorît. Caii fornăie, iar în partea dreaptă, unde-s batalioanele cazacilor din Kuban, ard, clipind, focuri. Cu cît întunericul e mai compact, cu atît mai înfricoşat şi mai trist îţi simţi sufletul. Focul nostru pîrîie, trosneşte. Fumul ba înclină spre mine, ba e mînat într-o parte. În lumina aceea tremurată, feţele cazacilor sînt schimbătoare, stranii. Se iţesc din întuneric şi iar se-afundă-n bezna mohorîtă. Iar noaptea ia proporţii, nemărginită, sumbră, strecurîndu-se tîrîş. Comite fărădelegi, înjură. Defileul e lung. În catifelele nocturne existenţa-i anonimă. Un spate al frontului nu există. Şi începe să ţi se năzară că în urmă revine la viaţă un crîng de stejari. Poate că pe-acolo se şi strecoară tîrîş, lipindu-se de iarba înrourată, umbrele cerchezilor. Tîrîş, tîrîş… Şi nu vei izbuti nici să clipeşti din ochi: se vor năpusti cu urlete, cu zgomot mare, turbatele umbre scoase din oprele de ură, şi… amin!

Tfu, drăcia dracului!

— Interzis a se acorda garanţie pentru ieşirea din fleanc, rosteşte filozofic, şezînd în preajma focului, un căzăcel din Regimentul de cavalerie din Terek, drept răspuns la nişte consideraţii de diletant ale mele, referitoare la situaţia nesigură şi insidioasă a acestei nopţi.

Ah, mînca-ţi-ar limba puşchelele! „Din fleanc!“ Sfinte Dumnezeule! Ce-nseamnă asta?! Caii au ajuns să mănînce bălegar, ţevile puştilor au reflexe de foc. „Interzis a se acorda garanţie!“ Ceţuri în beznă. Uzun-Hadji în aulul sortit pieirii…

D-apoi cine-oi fi eu, Lermontov? Treburile astea intră, pare-se, în specialitatea lui. Ce amestec am eu?!!

Trîntindu-mă pe foaia de cort, mă ghemuiesc în manta şi încep să contemplu bolta catifelată, spuzită de fărîme diamantine. Şi pe dată prinde a fîlfîi deasupra mea pasărea alb-tulburie a tristeţii. Mi-apare-n faţa ochilor lampa cea verde, cercul de lumină pe filele lucioase, pereţii cabinetului… Totul s-a întors cu susu-n jos şi a luat-o razna la mama dracului! La mii de verste depărtare pe-o foaie de cort, într-o noapte de groază. În defileul Hankal…

Şi totuşi mă prinde somnul. Dar ce somn? Ba mi se-arată lampa cu abajur, ba uriaşul abajur întunecat al nopţii, şi într-însul flacăra jucăuşă a focului. Ba scîrţîitul domol al peniţei pe hîrtie, ba trosnetul cocenilor de porumb mistuiţi de foc. Deodată, te cufunzi în pîcla tulburie a somnului, dar tresari şi te ridici rapid. Au început să zăngăne săbiile, se-aud urlete de glasuri guturale, sclipesc în beznă pumnale, gazîrí12-uri cu măciulii de argint… Vai!… Au năvălit!

…Ba nu! A fost doar o năzărire… În jur e linişte. Fornăie caii, alături stau culcate negrele mantale caucaziene – dorm istoviţii cazaci. Şi-n spuză se-nvăluie jarul, şi frig vine-avan din înalt. Mijeşte-un răsărit de soare palid şi îndepărtat.

Istovire supraomenească. Nici chiar de ceceni nu-mi mai pasă. În veci n-ai să-i scoli – sînt plumb. Dispare din vedere focul muribund… De s-or năpusti din „fleanc“, or să-i hăcuie ca pe găini. Or să-i hăcuie şi gata. Nu-i totuna?…

Dezgustător e-acest Lermontov. Nicicînd n-am putut să-l sufăr. Hadji. Uzun. Legat în scoarţe roşii într-un singur volum. Pe scoarţa cărţii – un ofiţer de aur, cu ochii stinşi, orbi, şi epoleţi ca nişte aripioare. Pe tine eu, fiu liber al eterului.13 Tocmai flaconul cu eter a plesnit la soare… Mai dulce, mai dulce, mai învăluit, mai obscur. Somnul.

IX. Fum şi puf

Dimineaţa

S-a isprăvit lupta. De pe platou se ridicau rotocoale de fum negru. Cei din Terek au pornit-o-n galop dincolo de suprafeţele cu porumb. Din nou a început să urle o mitralieră, dar foarte curînd a încetat.

Cecen-aul a fost cucerit…

Şi iată-ne sus pe platou. Coloane de foc se înalţă spre cer. Ard cu vîlvătăi căsuţele albe, împrejmuirile, trosnesc în flăcări copacii. Pe ulicioarele întortocheate viforul învîlvorat spulberă totul în cale. Vălurile răzleţe de negură se-ncolăcesc într-un singur nor, şi acesta este mînat încet-încet spre planul din spate al decorului operei Demonul.

E plin pămîntul şi văzduhul de puf. Vajnicii locuitori ai staniţelor14 din zona Greben zboară în goana cailor pînă-n aul, apoi se-ntorc. Legate fedeleş de ciochinele şeii, lărmuiesc de mama focului, cuprinse de groază, găini şi gîşte. La punctul nostru de staţionare are loc de cu dimineaţă un ospăţ luculic. Vreo cincisprezece găini au fost zvîrlite-n cazan. Supa aurie, grasă, de pasăre – egal deliciu. Şugaev taie găinile precum Irod – pruncii.

Dar colo, în surpătura tainică dintre masive, pe versantele cărora urcă tîrîş şi se destramă o ceaţă miţoasă, se retrage, clocotind de dorul răzbunării, Uzun cel tainic împreună cu călăreţii lui.

Pun capul pe tăietor că toată tărăşenia asta se va sfîrşi urît. Şi pe drept – să nu dai pîrjol aulelor.

Şi în ce mă priveşte pe mine se va sfîrşi urît. Dar cu gîndul acesta m-am şi împăcat. Mă străduiesc să repet mereu în sinea mea că tot ce văd, văd într-un vis. Prelung şi urît.

Am spus întotdeauna că felcerul Golendriuk e un ins deştept. Astă-seară a dispărut fără urmă. Dar, cu toate că n-a lăsat nimic scris, eu presupun că e în drum spre atingerea ţelului său sacru, şi anume, în drum spre calea ferată, la capătul căreia se află un orăşel. În orăşelul acela locuieşte familia lui. Conducerea mi-a ordonat „să efectuez o anchetă“. Cum să nu, cu plăcere. Aşa că şed pe o ladă cu medicamente şi efectuez. Rezultatul anchetei: felcerul Golendriuk a dispărut fără urmă. În noaptea dinspre data cutare spre data cutare. Punct.

1 Este vorba de versiunea în limba rusă a cărţii doctorului elveţian menţionat.

2 I.I. Mecinikov (1845-1916) – remarcabil biolog şi medic rus. Această fotografie este pomenită şi în microromanul lui Bulgakov Inimă de cîine.

3 Roman de aventuri al scriitorului rus A.V. Amfiteatrov (1862-1938); Bulgakov era un admirator al foiletoanelor acestuia, publicate înainte de revoluţie în ziarul Russkoe slovo.

4 Piotr Markovici Koşka (1828-1882) – figură legendară prin actele de bravură din perioada apărării Sevastopolului (1854-1855).

5 Guvernul vremelnic al hatmanului P.P. Skoropadski (1873-1945), format în Ucraina în 1918 (în perioada războiului civil) şi răsturnat de la putere în acelaşi an, la l4 decembrie, de către armatele aflate sub conducerea lui S.V. Petliura (1879-1926).

6 La 5 februarie 1919 a fost înlăturat şi guvernul lui Petliura.

7 Cunoscut vals pe muzica şi versurile capelmaistrului I.A. Şatrov.

8 Citat din poezia Cîntec de leagăn cecen de M.I. Lermontov (1814-1841).

9 Uzun Hair Hadji Han (1819?-1920) – imam şi emir, conducătorul spiritual al efemerului Emirat Nord-Caucazian, format în Cecenia cu sprijinul Turciei. Nevoit ulterior să ţină piept armatei lui Denikin, n-a avut de ales şi a acceptat in extremis crearea de către bolşevici a sovietelor şi a detaşamentelor de partizani.

10 Lupta pentru apărarea aulului, pe care o descrie aici autorul, s-a desfăşurat între 15 şi 16 octombrie 1919, avînd ca părţi beligerante, pe de o parte, cecenii localnici, detaşamentele partizanilor roşii, precum şi trei sute de călăreţi ai lui Uzun-Hadji, iar pe de alta, efectivele armatei albe de sub comanda lui Denikin, alcătuite din trei regimente de cazaci, husari şi trei baterii de infanterie din Kuban.

11 Arba – căruţă cu două roţi (în Caucaz şi Asia Centrală).

12 Cartuşiere decorative, montate pe piepţii unui veşmînt lung bărbătesc, fără guler şi strîns pe talie, specific popoarelor caucaziene; cunoscut sub numele de cercheză (în limba rusă: cerkeska).

13 Citat din poemul Demonul (1829-1839) de Lermontov, recognoscibil în celebra arie a Demonului din opera omonimă (1871) a compozitorului rus A.G. Rubinstein (1829-1894), menţionată mai jos.

14 Sate căzăceşti (rus.).