Olga Tokarczuk, Ostatnie historie

Copyright © by Olga Tokarczuk

Copyright © for this edition by Wydawnictwo Literackie, 2004

All rights reserved

© 2018 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

This book has been published with the support of the © POLAND Translation Program

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7652-1

ISBN PDF: 978-973-46-7653-8

ISBN print: 978-973-46-7676-7

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © iStockphoto.com/altmodern

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

OLGA TOKARCZUK, născută în Sulechów în 1962, este unul dintre cei mai faimoşi şi mai iubiţi scriitori polonezi contemporani. Ea se află pe lista nominalizaţilor la Premiul Nobel şi se numără printre cîştigătorii celei mai prestigioase distincţii literare poloneze, Premiul Nike. Este autoarea mai multor romane (printre care Casă de zi, casă de noapte, Călătoria oamenilor Cărţii şi Străveacul şi alte vremi) şi volume de povestiri, traduse în mai multe limbi de circulaţie internaţională. În 2018, Rătăcitorii, romanul la a cărui lansare The Bookseller afirma că Olga Tokarczuk este „probabil unul dintre cei mai mari scriitori în viaţă de care n-aţi auzit”, a fost recompensat cu Man Booker International Prize. Romanul Poartă-ţi plugul peste oasele morţilor (2009) a fost transpus cinematografic în 2017 de regizoarea Agnieszka Holland şi a obţinut Ursul de Argint la Festivalul Internaţional de Film de la Berlin.

Partea I

O țară curată

1.

Pe drumeagurile lăturalnice nu vezi iarna linii albe. Numai mormane de zăpadă împinse pe margine schițează drumul în contur gros, murdar. Farurile mașinii se împotmolesc pe marginea drumului, dezvăluind emisferele scenei mobile, care înaintează mereu, în speranța că va reuși în cele din urmă să smulgă de undeva din beznă actorul. Faza lungă e inutilă – scoate din negură numai aburi lăptoși invernali, care atârnă deasupra lumii.

„Un suflu de cadavru înghețat“, gândește femeia aflată la volan; „suflu de cadavru“ e oximoron, adică un termen îl neagă pe celălalt și, cu toate acestea, prin cine știe ce minune, au sens folosite la un loc. Imediat o să ajungă la o intersecție mai mare, acolo o să vireze la dreapta, spre sud, și odată ce iese la șosea o să găsească neîndoielnic un motel sau o pensiune. E plin aici de pensiuni, la orice pas vezi ițindu-se din beznă cuvintele: „Freie Zimmer“, „Camere“, „Agroturism“, pe scândurile bătute pe garduri sau pe copacii de la marginea drumului. Radioul murmură, e o discuție monotonă care tărăgănează, dar femeia nu ascultă.

Și atunci, din negura de pe partea dreaptă, iese la iveală o formă întunecată, dar vizibilă pe zăpadă. Încetinește prudent și întoarce capul în direcția respectivă – pe marginea carosabilului vede un câine. Stă lungit pe o parte, într-un culcuș confortabil de zăpadă, cu picioarele din față întinse înainte, capul ușor ridicat, de parcă și-l odihnește pe o pernă. Laba din față este ușor îndoită, coada pufoasă e înfoiată ca un panaș. Arată ca o corcitură, un lup, dar mai mic, negru-roșcat, rasa „pocitanie de Sudeți“, așa i se spune aici. Pare că doarme, cuprins pe neașteptate în timpul plimbării de o nevoie irezistibilă de a se culca pe marginea drumului – aici, acum, neîntârziat – o pornire căreia nu i s-a putut împotrivi. Trebuie să se fi oprit din mers și să-și fi încropit în pripă un culcuș în zăpada de pe marginea drumului, la un metru de roțile vehiculelor nepăsătoare.

Farurile îl scot pentru o clipă din beznă, divulgă taina somnului inopinat și îl cufundă înapoi în tenebre.

Femeia accelerează, dar inutil, căci acum drumul intră în pantă; mașina alunecă pe carosabil de parcă în orice clipă ar sta să-și ia avânt de pe o mare trambulină, într-un zbor noptatic neguros. E o senzație plăcută să cazi în felul acesta – inima tresare, devine imponderabilă, nimic nu mai contează. Femeia mijește ochii, gustând plăcerea.

Pe partea dreaptă se ivește pe neașteptate din întuneric un indicator pe care scrie Bardo – Bożków, desfăcându-și hotărât brațele, asemenea unui autostopist nocturn care le cere insistent călătorilor să aleagă prompt. Hotărăște imediat, la stânga sau la dreapta, ori aşa, ori aşa.

Hai, ce mai aștepți?

„Nici gând, stimabile“, zice femeia. Drumul care duce drept e cel mai bun dintre toate și, după înțelepciunea populară, și cel mai neprimejdios. Drumul cel mai lesnicios e o garanție că ajungi la destinație.

Imediat o să înceapă o șosea ca lumea, neagră și tare, însăilată pe mijloc cu saia albă și presărată cu sare.

După-amiază, când a plecat din stațiune și a coborât cu mașina pe serpentinele amețitoare spre văi, a trebuit să se oprească chiar înaintea unei curbe în ac de păr, alunecoase și periculoase. Acolo asfaltul fusese presărat din plin cu sare pentru ca gheața să se topească.

O cireadă de vite, nepăsătoare la claxoane, bloca drumul – vacile lingeau sarea de pe asfalt. Erau blajine și fericite; își coborâseră pleoapele moi, catifelate, ferindu-și privirea în spatele minunatelor cortine de gene. Lingeau sarea tacticos, solemn și impasibil. În amurgul metalic invernal, pe mijlocul șoselei, încetaseră să mai fie niște animale. Păreau niște ființe care prin ani de meditație au atins detașarea absolută. Un bărbat, neîndoielnic stăpânul lor, încerca panicat să le izgonească de pe drum și se vântura printre ele, lovindu-le cu bățul pe crupele osoase, dar nu se temeau de strigătele lui, poate că nici nu-l auzeau.

Mașinile se încolonaseră deja pe șosea, cineva de la capătul șirului claxona nerăbdător, altcineva a ieșit din mașină și, văzând ce se întâmplă, și-a aprins o țigară. „Vacile ling asfaltul“, a transmis mai departe. Înțelegători, oamenii primeau pur și simplu vestea, da, de ce nu. Se priveau unii pe alții cu un zâmbet ușor ironic – vacile ling sarea. Apoi își ștergeau parbrizele, trânteau portbagajele, dădeau telefoane. A durat o vreme până ce vitele și-au mai venit în fire și, parcă ușor fâstâcite de această slăbiciune subită și de învălmășeala de pe șosea, au pornit agale în josul drumului, fără să-l mai aștepte pe văcar.

Călătoria e la fel de agreabilă ca asfaltul presărat cu sare. Mașina gonește acum cu viteză, tocmai a ieșit din depresiunea cea mai mare. Femeia vede stâlpii care se ițesc din troienele de zăpadă, vopsiți în culori reflectorizante și abia după o clipă înțelege că ei semnalizează curba. Nimic nu a anticipat-o. Nu observase nici un indicator sau poate fusese înghițit de zăpadă. Răsucește brusc de volan spre stânga, dar mașina nu o mai ascultă, gonește înainte și, pentru o clipă, i se pare că se desprinde cu roțile de pe șosea. Îi simte atunci forța inertă și se miră, pentru că întotdeauna a crezut că ea e cea care controlează mașina; în realitate însă, drumurile lor, intențiile lor erau ca niște serii matematice convergente, coincidența intereselor le făcea să meargă în aceeași direcție și să se oprească la aceleași stații de benzină. Acum însă drumurile lor se despart – mașina, o Honda mică argintie, își ia zborul de pe taluzul înalt, cu botul în sus, răzvrătită. La radio e buletinul de știri. Femeia nu vede că zboară, mai degrabă simte. Farurile sunt îndreptate spre cer, așadar nu dezvăluie nimic. Zborul durează destul de mult, până când începe să o neliniștească faptul că planează așa, pentru că nu înțelege încotro se îndreaptă. Mai știe și că o să se izbească cu fruntea de volan, aude un trosnet neplăcut înăuntrul capului, asemănător pârâitului unei măsele smulse. Dar nu durează mult.

Reușește fără greutate să deschidă centura de siguranță și să-și dea drumul să alunece direct pe zăpadă – dar nu se poate ridica în picioare, cade în genunchi. Își trece podul palmei peste gură; buzele sunt pline de un lichid cald, vâscos – trebuie să-și fi mușcat limba la impact, așa crede. Vehiculul, proptit pe roțile din spate, pare că a încercat să ajungă la crengile copacului și acum a încremenit într-un atac irațional al mașinii asupra ființei omeneşti. Ochii ei luminează nemilos coroana molidului. Capota e deschisă – un strigăt de ciudă mut, iar roțile se învârt neputincios în aer, tot mai încet. La radio aude prognoza meteo.

Întinde mâna în spate spre interiorul mașinii și, în pofida amețelii, scoate cheia din contact. Ochii strălucitori se sting. Brusc, se face întuneric, liniște și frig. Are impresia că undeva în bezna aceea se întinde valea nesfârșită, golașă, vântul rece se năpustește asupra ei și nu există în calea lui nici o tufă, nici un copac, nimic care să reușească să-l oprească. Simte cum rafalele lui o izbesc violent peste față. Se ridică șovăielnic și o pornește în sus, spre drum.

Ceața dispare, bezna se arată acum curată, înghețată, împestrițată pe alocuri de luminile îndepărtate ale stelelor. Femeia se oprește pe marginea șoselei abia vizibile, ridică ochii spre cer și găsește constelațiile, așa cum a învățat-o tatăl ei – mai întâi Carul Mare, apoi, la o distanță de cinci ori mai mare față de cea dintre stelele oiștii, este Steaua Polară și totodată începutul oiștii Carului Mic. Iar în breșa oiștii, o întreabă tatăl ei, vede lângă steaua mare una mai mică, asemenea fiicei cu tatăl, o vede, o întreabă? „Da, o văd.“ „Atunci ai stofă de războinic – spune tatăl – așa verificau arabii dacă războinicii aveau privirea ageră.“

Găsește și constelațiile Orion și Casiopeea – ordinea geometrică a punctelor strălucitoare, liniile multiple, mari și mici, aranjate în ritmuri simple, repetitive, și triunghiurile, poligoanele, trapezele și romburile șovăielnice formate brusc datorită lor… Nu e de ajuns? Mai trebuie să tălmăcească aceste figuri desăvârșite în povestiri încâlcite, neclare?

Mergând pe marginea drumului în direcția luminilor gălbui, vâscoase găsește constelația preferată – Părul Berenicei, o coroniță de stele, nici pe departe o împletitură stufoasă, mai degrabă o meșă, o șuviță. Pare mai departe de Pământ decât altele, un zmeu de jucărie care a zburat din greșeală prea sus.

Dincolo de curbă, pădurea de molid care crește pe ambele laturi ale drumului se termină și femeia vede luminile periferice ale unei localități; mai întâi niște pete izolate, care apoi se îndesesc, formând o fâșie de lumină cafenie străpunsă din loc în loc de hornuri, niște construcții înalte, aurite.

Când pătrunde printre primele clădiri – niște depozite lungi și joase care se întind pe ambele laturi ale drumului, magazii cu firme ilizibile, pline de rampe de încărcare și uși late –, își dă seama că e foarte liniște, de parcă ar fi miezul nopții, și că nu a trecut nici o mașină pe lângă ea.

Printre depozite vede o stradă lăturalnică ce duce înspre pădure. E străjuită de felinare înalte care, spre deosebire de celelalte, aruncă o lumină violet. Strada este deszăpezită și curată. Mai departe e o casă cu ferestre luminate. O pornește într-acolo fără ezitare, gândurile ei sunt încă la Părul Berenicei. Și-a dat seama că nu are idee cine a fost Berenice și de ce a ajuns părul ei pe firmament. Pe urmă, când felinarele răsfrâng asupra ei scânteierile lor vineții, aude dinspre casa luminată lătratul unui câine. Și tocmai într-acolo se îndreaptă.

Casa nu seamănă cu o casă de la țară, ci mai degrabă cu o mică vilă părăsită, rătăcită la periferie, are un singur etaj, e îngustă, înconjurată de verande și construcții anexe. Poate că, în proiectul de construcție, aici ar fi trebuit să fie o serie de astfel de căsuțe, un cartier de lux, dar ceva a întrerupt execuția proiectului – a rămas una singură, solitară, retrasă la poalele colinei și la liziera pădurii, ținută discret sub observație în alteritatea sa de clădirile greu identificabile din depărtare, niște forme pipernicite, jalnice, rudimentare, probabil garaje, barăci, ateliere sau cine știe ce altceva. Printre ele trec șine de cale ferată – le traversează de două ori până când pătrunde în curtea largă – dar sunt probabil dezafectate; zăpada le-a zădărnicit scopul și direcția. Numai schimbătorul de macaz și rarele semafoare care se ițesc ca niște sculpturi cu un singur braț, postate cu scopul de a întâmpina oaspeții, trădează prezența liniilor de fier paralele de sub zăpadă.

La ferestre se vede o lumină slabă, exact genul de lumină care nu-i place și care întotdeauna îi trezește o tristețe subită, inexplicabilă. Becurile au maximum 40 de wați și atârnă sus, sub tavan. O lumină pentru sinucigași.

De undeva, îşi face apariţia un câine mare, alb, cu câteva pete negre pe spate – cu siguranță lătratul lui l-a auzit mai devreme, dar acum tace, o adulmecă atent și dibaci și, oftând, o conduce până la intrare. Femeia intră în vestibulul întunecat. Câinele zgârie la ușa interioară în timp ce ea pipăie cu mâna după întrerupător.

— Deja te-ai întors? Abia ai ieșit – spune cu reproș o voce feminină.

Lumina cade pe podea într-o fâșie îngustă, atinge picioarele musafirului.

— Oh, șoptește vocea speriată. Cine e?

Femeia încearcă să intre în fâșia de lumină.

— Îmi cer scuze, m-am rătăcit, m-am pierdut. Am avut un accident, mergeam pe drumul spre Kłodzko și am intrat brusc în șanț, m-am izbit de un copac. M-am gândit că ar fi bine să găsesc pe cineva…

— Intrați, vă rog, e frig.

E o bucătărie spațioasă cu masa în mijloc și un bufet mare, alb la perete. De la masă se ridică fără tragere de inimă un bărbat mai în vârstă într-o vestă dungată trasă peste pijama. În fața lui stă o femeie scundă și slabă într-un capot decolorat, strălucitor. Musafirul se scuză haotic încă o dată, explicând de la capăt: a abandonat mașina, a ieșit de pe carosabil pe când mergea spre Kłodzko, e o noapte superbă, încheie vorbindu-le despre Părul Berenicei.

Se uită la ea ciudat – nu e în stare să le decripteze privirea: tristă? liniștită? plictisită?

Femeia măruntă stă în fața ei ca o vânzătoare de bilete, gata în orice clipă să-i întindă biletul de intrare; fața ei mică se înroșește de la suflul de aer înghețat care intră prin ușa întredeschisă, sau dimpotrivă, de la căldura care bate dinspre tabla încinsă până la incandescență a plitei. Apoi scoate din buzunar un șervețel de hârtie.

— Luați loc, spune, aveți sânge pe buze.

Îi șterge sângele cu mișcări delicate, sumare, precise.

— N-ați pățit nimic? Doriți un ceai? întreabă.

— Da, bineînțeles, cu mare plăcere. Ceai sau orice. Bărbatul o ajută să-și scoată haina, îi împăturește cu grijă fularul.

— Ați pățit ceva? Vă doare ceva?

Întrebările acestea simple i se par complicate și ridicole. Trage adânc aer în piept, dar în loc să se preschimbe în cuvinte, răsuflarea alunecă în plâns.

— M-am izbit, mașina mea s-a înțepenit în zăpadă. Am ieșit cu greu din ea și am venit aici. Cred că nu am pățit nimic, nu se vede că sunt rănită, nu-i așa? Totul funcționează, o, priviți – zâmbește și mișcă brațele și picioarele ca un păianjen.

Femeia măruntă îi pune dinainte un pahar în suport metalic filigranat. Ia loc la masă în fața ei.

— Pe o asemenea vreme e ușor să pierzi simțul orientării, spune bărbatul și se uită pe fereastra în geamul căreia se reflectă becul de 40 de wați în cloș alb, sferic, asemenea unui astru spectral.

— Nu se mai termină iarna asta.

— Mâine vine nepotul nostru, o să vă examineze. Avem camere libere sus, rămâneți aici peste noapte, azi e deja prea târziu pentru a mai face ceva. Trebuie doar să dăm drumul la radiator ca să se încălzească, adaugă femeia măruntă, aruncându-i o privire soțului ei.

Bărbatul își aruncă pe umeri un pulover gros, descheiat și iese fără un cuvânt. O clipă mai târziu pașii lui se aud de sus. Lampa de sticlă din tavan se clatină ușor.

Femeia plăpândă își pune amândouă palmele pe masă și zice neașteptat de vesel:

— Vă spun de pe acum: eu am probleme cu memoria. Prin urmare, orice e important vă rog să discutați cu el, arată cu bărbia spre tavan. Eu îmi aduc foarte bine aminte ce s-a întâmplat cu mult timp în urmă, de pildă în vremea războiului, sau când am venit aici, ba chiar îmi aduc aminte și cât costa pâinea imediat după eliberare. Știi cât, copilă? Ei, vezi, eu știu, douăzeci de groși. În schimb, abia de-mi aduc aminte ce a fost ieri. Nu e boala aia cu „a“, știi care, toată lumea o știe. Pur și simplu sunt bătrână.

— În regulă, am reținut.

Femeia scoate din bufet o sticlă de votcă începută și toarnă puțin în paharul cu ceai.

— O să vă mai încălzească, beți.

Apoi adaugă:

— Eu sunt Olga, iar el – arată cu privirea în sus – e Stefan.

Ia o înghițitură de ceai fierbinte și vrea să spună ceva; deschide gura, dar își dă seama că în capul ei plutește o negură deasă și rece. Se arată pe sine cu degetul, îl îndreaptă spre coșul pieptului, îi simte atingerea. Știe că ar trebui să se concentreze și atunci neîndoielnic o să-și amintească. Gândurile se învolburează, dând să iasă la suprafață asemenea unor mormoloci neastâmpărați. Cu siguranță e din cauza șocului, de aceea se simte atât de tulburată, de parcă ar fi dormit și ar fi mers prin somn, neîndoielnic a făcut o comoție cerebrală și din cauza asta gândurile i se fărâmițează și cad în cioburi asemenea unei figurine de gheață. Știe că o să-și amintească imediat, trebuie doar să se concentreze. Femeia o privește cu atenție, așteaptă. Dar e obosită, își adună gândurile și, slavă Domnului, ceva îi distrage Olgăi atenția de la întrebarea aceea încă nerostită, pentru că se ridică și se duce în colțul bucătăriei, unde e o cutie plată de lemn acoperită cu o pătură cenușie, pe care zace o formă lățoasă, neagră. Un câine. Blana lui lungă seamănă cu niște franjuri, cu niște funii de lână, cu niște smocuri groase împletite, mai ales în zona capului și a cozii. Respiră greu, icnind. Se apleacă împreună cu Olga deasupra lațelor negre. Un miros acru, neplăcut o izbește în față. De parcă le-ar fi simțit prezența, câinele deschide un ochi și le aruncă o privire scurtă. E o privire de nepătruns, neagră, abisală ca un puț pe fundul căruia poți zări oglinda pânzei freatice.

Urcă scările împleticindu-se. O susțin amândoi. O conduc la o cameră înghețată și golașă, în care se află un dulap masiv scund, iar pe el bustul de porțelan al unei fete cu păr bălai, legat cu o panglică albastră; mai vede un pat de fier și un fotoliu de răchită șubred, cândva alb, acum pestriț. Vopseaua se cojise de parcă mobila s-ar fi scuturat de mătreaţă. La fereastră, pe foi de ziar se odihnesc mere, foarte puțin zbârcite, deşi este deja sfârșitul lui februarie. Aerul e catifelat și jilav asemenea cojii merelor. Caloriferul electric îl ia în stăpânire încetul cu încetul.

Cei doi mai spun ceva, deschizând dulapul (plin de plăpumi vechi, alunecoase, neînfățate), trăgând draperiile, mișcând carafa, aranjând fața de masă. Nu-i mai ascultă. Se așază încet, prudent pe pat, de parcă ar fi o figurină de porțelan prețioasă care trebuie ținută numai în câlți, în poziție orizontală. O clipă mai târziu femeia măruntă se întoarce cu un prosop și o cămașă de noapte din flanelă, decolorat din pricina spălărilor repetate.

— Baia e jos, șoptește și dispare în beznă, pentru ca o clipă mai târziu să șoptească iar, să foșnească și să scârțâie, schimbând cu bărbatul ei frânturi de fraze, mișcând scaune demult uitate, pocnind întrerupătoarele de lumină, răsucind cheia în ușă.

Zace întinsă pe spate, închide ochii. Acum ar trebui să ia somnifere. Ar trebui să-și astupe urechile cu dopuri de ceară, să se întindă pe o parte și să aștepte să-și facă pastilele efectul. Din ele, în liniștea jilavă, ar încolți somnul. Dar nu are somnifere, nici dopuri de urechi. Își pune palma pe piept, verifică, aşa cum face de obicei, dacă inima bate. Corpul este tare, opune rezistență la presiunea palmei. „Tare ca lemnul“, aude și se vede pe sine, să fi avut treisprezece ani, coboară costișa în rochie de creton cu maci, pe care apoi, când s-a uzat, mama a sfâșiat-o în cârpe mici de șters praful, și se întâlnește cu alte fete – nu-și mai amintește numele lor, Bożena? Jadzia? – printre ruinele de pe malul râului.

Cineva le-a învățat să facă asta, dar nu mai știe cine, probabil că totul s-a întâmplat cu mult timp în urmă.

Apoi fetele mai mari le instruiau pe cele mai mici. Întotdeauna cu succes. Îngenunchezi pe pământ în cerc și trebuie să taci atât de mult, până când tăcerea devine ceva firesc și lipsit de importanță; până când nici nu-ți mai vine să vorbești. Pe urmă, fiecare dintre ele arată pe degete un număr. Numără. Fata la care se oprește numărătoarea se întinde în mijlocul cercului și închide ochii. Acum încep să o atingă cu buricele degetelor, mai întâi insesizabil, apoi tot mai tare și repetă: „Ţeapănă ca o buturugă, rece ca gheața, ușoară ca pana!“. Și iar de la capăt, până când ating corpul cu toată palma. Și frământă corpul întins pe pământ, murmurând și murmurând același lucru fără încetare: „ca lemnul, ca gheața, ca pana“, apoi, brusc – se întâmplă de la sine –, știu cu toatele că trebuie să spună într-un glas:

Ușoară ca pana,

Ţeapănă ca o buturugă,

În mormânt te-așezăm,

Frumoasă adormită.

Ţeapănă ca o buturugă,

Rece ca gheața,

În pământ te-ngropăm,

Frumoasă adormită.

Ţeapănă ca o buturugă,

Ușoară ca pana,

De-acum casa ta

E o groapă-n pământ.

Pe vârfurile arătătoarelor lor tinere ridică fără greutate corpul rigid, încremenit în nemișcare, stupefiat, de parcă ar fi fost o tulpină goală pe dinăuntru, o figurină cioplită în piatră ponce, o formă decupată din polistiren.

Nu, nu, mai bine să nu ajungi niciodată în mijlocul cercului; mai bine să te miști decât să fii mișcată, mai bine să vrăjești decât să te lași stăpânită de vrajă, mai bine să fii vie decât moartă, chiar dacă doar simulau moartea. Și ce ar fi fost dacă într-o bună zi una dintre ele nu s-ar mai fi trezit din transa aceea și ar fi rămas pe veci ţeapănă și absentă, cu ochii închiși, nici vie, nici moartă. Dacă nu s-ar mai fi întors din acea călătorie și ar fi devenit pentru restul un simplu obiect, asemenea unei ramuri frânte, asemenea unei pietre de râu. Dar fiecare dintre ele se trezește. Se ridică în fund și clipește absentă.

Era un ritual amuzant, așa că fetele izbucneau în râs și așa se termina totul. Apoi fata din mijlocul cercului se întorcea în sat ultima, cu senzația incertă că a fost folosită, asemenea unui spectator ocazional pe care hipnotizatorul îl trage pe scenă împotriva voinței sale și îi cere să execute tot felul de lucruri indecente. Se întindea, încă ursuză, dar până când coborau toate în sat, lucrurile reveneau la normal, iar cele întâmplate erau date uitării.

Dar la ea nu s-a oprit niciodată numărătoarea, așa că nu știa cum e să stai întinsă în mijlocul cercului până devii imponderabilă. Își imagina că e ca și cum ai dormi. Și că somnul rareori este un neant întunecat, că de obicei se petrec în timpul lui tot felul de lucruri, altele decât cele din timpul treziei. Lucrurile improbabile devin evidente, iar timpul curge în salturi și tumbe. Și poate că în timpul somnului accesezi o cunoaștere incongruentă și inutilă. Poate că, văzut din mijlocul cercului, trupul care se lasă ridicat pe câteva degete feciorelnice se comportă absolut firesc și nu contrazice nici o lege. Este asemenea răsuflării unui cadavru: imposibil, deși nu lipsit de sens. Îi simte din nou greutatea pe degete, o greutate care se sfidează pe sine, pentru că este deopotrivă greutate și imponderabilitate.

Dimineață se trezește într-o clipă, brusc – deschide ochii și vede lumina cenușie care spală încrețiturile și crăpăturile din tavan, lăsând în urmă o suprafață perlată uniformă. Trebuie să fie foarte devreme. Aude o ușă trântindu-se și duduitul unui motor diesel care pornește cu greu. Motorul hârâie câteva clipe, apoi moare. Și tot așa de câteva ori, până când, spre norocul ei, motorul demarează și zgomotul lui se îndepărtează treptat.

Întotdeauna după ce se trezește își ascultă bătăile inimii, verifică dacă totul este în regulă, dacă mai bate și cum bate. Își atinge corpul, cercetând dacă în timpul nopții nu s-a dezintegrat prin cine știe ce minune, dar acum stă atât de bine pe spate, nemișcată, încât nici măcar nu ridică mâna ca să o pună pe piept. Contemplarea suprafeței uniforme a tavanului îi aduce alinare; mâinile încă dorm, odihnindu-se pe cearșaful scorțos, apretat. Își aduce aminte.

Se numește Ida Marzec. Vârsta: cincizeci și patru de ani. Domiciliul: Varșovia, strada Adam Pług 89, apartamentul 21. CNP: 50012926704. Slavă Domnului.

Ușa scârțâie ușor și aude pași mărunți, răsunând ca bătăile unui ceas. Nu deschide ochii și simte peste față o răsuflare caldă. Știe că este câinele alb. Cu siguranță se uită la ea, suflându-i peste obraz. Nu reacționează, așa că dulăul pleacă liniștit. Mai stă o clipă nemișcată și, încetul cu încetul, își amintește unde se află. Observă că a adormit în dresuri și bluză, iar fusta și-a aruncat-o pe podea. Vederea acelei fuste din lână cenușie și groasă, o fustă scumpă, creion, modernă, care te subțiază, îi trezește o amintire neplăcută, un gând își face loc în mintea ei, dar se ferește de el, se ascunde și bate în retragere.

Părinții ei stau în fața casei. Tatăl face lâna ghem, nu ridică ochii la ea. Mama e tânără, seamănă cu Maia, parcă e Maia la maturitate, distantă, mereu absentă. „Nu vii niciodată pe la noi, aproape am uitat de tine, îi reproșează mama. Apoi se ridică ofensată și intră în casă. Merge după ea, se uită la spatele ei, dar are impresia că mama încearcă să-i scape. Începe să se învârtă prin camere, care devin brusc o anfiladă multiplă și infinită. Și atunci o cuprinde frica, pentru că își aduce aminte dintr-odată că a lăsat-o în fața casei pe Maia, fetița ei. Vrea să se întoarcă, să iasă din labirintul acela, dar nu știe cum. Totul se face albastru.

2.

Aude ușa scârțâind și șoapte, apoi o voce muştruluind înăbușit câinele: „nu intra aici, du-te la bucătărie!“.

Bărbatul stă în prag, cu o expresie de tristă îngrijorare pe chip. Olga, care tocmai s-a așezat pe pat, zâmbește – gingașă, oacheșă și zbârcită, fața ei are o asimetrie neliniștitoare.

— Ai dormit toată ziua, copilă, imediat se lasă iar seara și Adrian trebuie deja să plece, dar vrea să te examineze. Să verifice dacă nu ți-ai rupt ceva. Caz în care va trebui să chemăm doctorul, pentru că Adrian e veterinar. Dar oricum e același lucru… Poate să intre?

Fără să aștepte un răspuns, strigă:

— Intră, Ad.

Apare un tânăr blond, scund, ușor asudat, de parcă s-ar fi grăbit sau ar fi urcat scările în fugă. Aproape de aceeași vârstă ca Maia, vreo treizeci de ani. Poartă un pulover gros din lână albă și albastră. Părul blond, destul de rar, i s-a lipit de frunte. Zâmbește stânjenit, nu seamănă cu nici unul dintre ei. Străin. Tânăr. O privește liniștit, zâmbitor, scrutător. O clipă mai târziu îi examinează priceput ochii și pleoapele, o mișcă cu mâinile, îi palpează abdomenul. Îi cere să se ridice în fund și să își miște picioarele. Să îi urmărească degetul cu privirea. Ida e intimidată de consult, ca întotdeauna, pentru că toți doctorii sunt bărbați tineri, creaturile cele mai nefamiliare dintre câte există.

— Nu cred că aveți nimic, spune în cele din urmă veterinarul.

Vocea lui e stridentă.

— V-ați speriat, nu-i așa? Nu vă ridicați, rămâneți în pat.

— Nu știu cum mă simt. Destul de tulburată.

— Firește, nici nu e de mirare. E din cauza încordării. O să treacă de la sine.

— Aș vrea să sun la poliție, mașina e împrumutată.

— Da, trebuie să rezolvăm asta. Dar poate mâine?

— Dar azi? Trebuie tractată.

— Azi este deja prea târziu. De altfel, ninge necontenit. Doar nu e urgent, nu-i așa? Și mâine o să fiu aici. Și poimâine.

— O, dar eu sunt doar în trecere pe-aici.

— Firește.

Bărbatul o privește zâmbind, de parcă ar fi fost un copil cu care se juca de-a medicul. De parcă nu o crede. Înclină din cap amuzat, în semn de rămas bun, și iese grăbit. Coboară scările agil – tropăitul lui asociat cu scârțâitul zăpezii se aude încă afară, apoi mormăitul motorului diesel. Mașina pornește la a treia încercare. Olga îi întinde un capot vechi în carouri și coboară împreună în bucătărie.

— E veterinar, zice Olga și îi pune înainte o cană cu lapte fierbinte, în care toarnă cu vizibilă satisfacție miere de albine. Are o clinică în oraș. Tu ai copii, familie?

Mierea se prelinge în fir subțire și dispare în vârtejul alb.

— O fiică, răspunde, privind amestecul din cană. Nicicând până atunci n-ar fi băut așa ceva, dar acum are chef să încerce, să vadă ce gust are. Amestecă în cană cu lingurița și ia o înghițitură.

— Am o fiică, iar ea are deja un fiu.

— O, și tu ești bunică, se bucură Olga.

Vine și Stefan. Își freacă mâinile, e clar că a fost afară. Scoate din frigider brânză de vaci și cașcaval, le pune pe un fund și lângă ele roșii. Taie pâine cu un cuțit mare.

— Ar trebui să-mi fie foarte foame, nu am mâncat nimic toată ziua, spune Ida și bagă de seamă că femeia poartă o proteză care e prea largă; e o priveliște destul de dezagreabilă când vorbește.

Amândoi taie sandviciul cu brânză în pătrățele, pe care le bagă încet, cu smerenie în gură. Mestecând, se uită la ea. „O căutătură umano-animalică“, îi trece Idei prin minte și își ferește discret privirea. Se uită la mâncare, dar nu simte că i-ar fi foame. Se duce la chiuvetă și bea apă direct din căușul palmei.

Crede că o s-o descoasă despre accident, dar amândoi tac, mâncând brânză moale cu pâine și roșii, aruncându-i doar priviri mulțumite.

Rupe o bucățică de brânză și o bagă în gură. Nu-i simte gustul.

— Niciodată în viața mea nu am avut vreun accident, nici măcar nu m-am ciocnit ușor, spune. Întotdeauna conduc foarte prudent. Cred că zăpada a acoperit indicatorul rutier, nu am știut că urmează o curbă. Am împrumutat mașina de la o prietenă ca să vizitez în sfârșit locul unde am crescut, lângă Lewin.

— Lewin? Firește, spune Stefan cu gura plină. Știi unde e? o întreabă pe soție, iar ea se încruntă, de parcă încerca să-și amintească ceva. Am fost acolo să luăm calul, îți amintești? E după Polanica.

Olga încuviințează dând din cap.

— Ai locuit aproape de aici, spune cu mândrie.

— Am locuit acolo într-un sat mic, în munți, dar am plecat destul de repede.

Ida zâmbește, mâna ei ezită dacă să ia o altă bucățică de brânză.

— Și părinții? întreabă Olga.

Ida răspunde fără tragere de inimă. Părinții nu mai trăiesc. După moartea mamei, care s-a stins la câteva luni după tatăl ei, a vândut casa și a uitat de ea. Era neconfortabilă, în munți, veche și mică. Mai spune și că niciodată nu i-a fost dor de ea, însă acum câteva zile, când a ajuns în zonă, a cuprins-o subit dorința de a se duce acolo.

— Îmi propusesem să plec din Jelenia Góra dimineața și să mă întorc seara, dar nu am reușit. Am crezut că o să mă opresc pe drum la o pensiune agroturistică, iar dimineața o să mă duc în sat. Ei, și acum necazul ăsta, și mașina e neîndoielnic distrusă.

— Se întâmplă. Mănâncă ceva și nu-ţi mai face griji, spune Olga.

Dar Ida nu are poftă de mâncare. Cașcavalul gras are gust de frunze umede. Mâncând, Olga se uită la ea cu o privire goală, animalică. Are față de pisică sau vulpe – vigilentă. Un foșnet neașteptat o face să se întoarcă spre cutia în care stă câinele. Soțul ei face același lucru, ca la comandă. Amândoi se uită încremeniți la cutie.

— Vrei să ieși, da? Vrei să ieși și nu poți singură? Da? o întreabă bătrânul.

Deși e mărunt și pipernicit, ridică animalul mare și îl ține în brațe; nu știe cum să-l ajute. Capul câinelui negru, lățos atârnă inert.

— Deschideți-mi ușa, spune.

Ida se ridică brusc, ține ușa deschisă și iese după ei. Câinele stă în picioare pe zăpadă, clătinându-se – este o priveliște jalnică. Ida întoarce capul involuntar, pentru că slăbiciunea câinelui i se pare ceva mult prea intim și stânjenitor. Bărbatul îl îndeamnă cu blândețe să facă fie și numai câțiva pași, împingându-l cu delicatețe înainte:

— Hai, mișcă-te.

Ida își îndreaptă poalele capotului în carouri și își dă seama că e în picioarele goale. Dar nu simte frigul. De la o secundă la alta, curtea devine mai întunecată, de parcă amurgului i-a intrat în cap să coboare sub ochii lor. Ninge și zăpada a acoperit deja aproape toate urmele mașinii. Câinele o pornește înainte pe picioarele șubrede, apoi fără măcar să încerce să se lase pe membrele din spate, dă drumul șuvoiului de urină. O pată întunecată pe zăpadă. Stă deasupra ei nemișcat, neputincios, e cât se poate de limpede că cei câțiva pași l-au stors de puteri. Își lasă capul să atârne inert.

Bătrânul îl ia în brațe și îl duce înapoi în casă cu vădită greutate.

— Ce are?

— E pe moarte, spune bărbatul. Are cancer. E cățea. Ina o cheamă.

— Nu se mai poate face nimic? Nu poate fi extirpată sau radiată tumoarea?

— Am încercat deja tot ce se putea. E prea târziu.

— Și ce-o să se întâmple? întreabă cu neliniște, ba chiar cu o panică neașteptată.

— O să moară, spune bărbatul, gâfâind sub greutatea animalului și dispărând în pata întunecată a ușii.

Ida nu intră după el în bucătărie, ci rămâne în vestibulul întunecat. Se prinde de clanța ușii, pentru că simte că acum cântărește tone întregi, că este grea cât lumea întreagă. Încearcă să-și miște picioarele, dar reușește să înainteze doar infinitezimal. Corpul nu o mai ascultă. Vrea să o strige pe Olga, dar i-a pierit până și glasul. Își îmboldește limba și gâtul, dar aerul trece prin corpul ei fără să o atingă.

De spaimă simte că o cuprinde fierbințeala. Crede că face infarct sau comoție cerebrală, sau că ceva a căzut brusc peste ea asemenea unei plase care îi stânjenește mișcările. Încetul cu încetul, cuvânt după cuvânt, gând după gând, trebuie să conștientizeze că sunt picioarele ei și că ea le dirijează. Se concentrează asupra lor și, după o clipă, reușește să facă un pas mic. Începe să urce scările de parcă ar fi grav bolnavă. Se descurcă tot mai bine, o, da, greul a trecut. Pipăie prin întuneric după întrerupător, îl găsește și îl răsucește – este un întrerupător antic de ebonită, maro, degetele trebuie să învețe să-l răsucească, nu să-l apese. Simte că i se face rău.

— Îmi cer scuze, spune spre bucătărie. Mă întind o clipă.

O vede pe Olga stând în capătul scărilor și uitându-se la ea îngrijorată. Face alți câțiva pași și reușește să se târască în lumina înspăimântător de chioară a becului până la ușa odăii. Și abia acum înțelege că e vorba doar de angoasă, nu de boală.

Olga apare în camera ei, se așază pe marginea patului și o ia de mână.

— Sunt aici cu tine. Totul e în ordine.

Ida strânge la rândul ei cu recunoștință mâna uscată, osoasă.