© 2007, 2013 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba românã

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3512-2

ISBN PDF: 978-973-46-3513-9

ISBN print: 978-973-46-3483-5

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertã: Andrea Mantegna (1431-1506), Sf. Gheorghe, cca 1460

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

1

Baudolino începe să scrie

Ratispona¹ Anno Dommini Domini luna lu dechemvrie mclv kronica Baudolini cu numili dupe tată de Aulario

Ieu Baudolino alui Galiaudo a lu Aulario care are un cap dă seamănă ca dă leu alleluja zic Rugăciune domnului ka să mă erte.

amu-făcu-ie am faptu furătura a mai mare den vieaţa mea a dică am luoat den trun scrin a iepiscopului Oto multe fuoi care poat că s lucrure den Kancelariea înpărătească et leam râcâit mai pă tuate făr pe unde nu să luoa et acumşa am io dăstul Pergamen casă schriu pă ielu ce vreeau a dicăte chronica mea încai de no pot scri pă latinie

că a poi de orde scoperi că fuoili nu mai este ac olo cine ştie ce belea osă iasă şi orgândi că o fi frun Spion deal iepii scopilor romani care vuor răul înpăr atului freederik

dar poate că nui pasă la nimene în kancellarie skrie tuoţ chear dac nu slujeşte nimănui şi cin le găseşte [fuoili] şi le bagă în gaura ku nu că face ceva cuele

ncipit prologus de dualus civitatilus historiae AD mcxliii conscript

saepe multumque volvendo mecum de rerum temporalium motu ancipitq

asteas răndurli schrise care era lan ceput şi nam putu săle rădzui biine car tre să sar păste iele

că a poi de orgăsi Fuoili astea dupe ce leam scris io nu len ţelege neam un cancellar căci astai o lengvă ceo vorbeşte ăi dela Frasketa² dar nimerica nuo a schriso frodată

însă dacăi o lembă car nim enea nuon ţelege oblicesc ei câtai clipi căs io pencă tuoţ ziccă la frasketa borbo rosim o Lengvă car nui dă creştin aşa că tresă leas cund binedă tot

aldracu ce greusă schriie dă mă duoare tuoate deştele

ieu tatămio Galiaudo tot dauna zicea că tresă fie frun dar dă la Santamaria den Roboreto cădă cân ieram io mic dor ceauzeam unu că icea cinchi chinci V cuvinte şii maimu ţăream vorba orcă iera iel dân Terdona³ sau den Gavi şi chear dacă venea den Mediolanum că ăia vorbeşte un Ydiom caşi câinii înfine pânră şi căn am întâlnit io primii alamani den vieaţa mea car iereau ăi dă assedieau Terdona tuoţ iereau Diusche et ţoparlani iceau rausz şi min got dupo jumadă zi şi io iceam rausz şi Maingot şii emi zi ce-au kint dutde ne caută o frowe frumosa casă facem fiki-fuki nui bai dacăi iea deacord ajuunge să ne spui tu un deşade că pormă o ţinem noi păloc dar cei aia o frowe iceam io şi iei iceau o duoamnă una dauna o femenă du verstan şimi făceau semnu ăla cu Ţâţele maari fincă în cest asediu noi dă femine suntem în lipsă alea den Terdona stau înuntru şi quan intrăm ac olo ne las să facem ce vrem dară acuma alea pea fară nusă mai arată şi dăi injură turi demi să făcea piielea dă puidă găllină şi mie

bravi suabi dă Căcat astea fiindu zise în chipuiţivă dacă vă spui io unde şade frowele noi fi io spionu vostru făceţivăţ cu mânuţa

mammă mammă dacă păloc mă morau

mă omorau sau mă necau acuma proape schriu ca pă Latină că nucă nun ţeleg latina fincă am în văţat săci tescu un libru latin et cân îmi vorbeşte unu latină în ţeleg da schrisu e că nuş cum săscrie vorbele

domneiamă nuş tiu dăloc dacăi equus sau equum şi mă greşesc totdauna că la noi un cal e toto mârţoagă şi nu greşăşte nimini dăloc fincă neciun uăm nu scrive Kavall că niş nu schriie dăloc că niş nu ştie să citească

însă atun cea a fos bine şi nemţoii nu miau atins nice un firdă păr fincă togmai în timpola au vinit neşte milites car zberau aide hai că satacă iar şi apoi santâmplat on curcătura Măsii şi io nun ţelegeam un drac cu scutierii car o loau paici şi cu fanţii cu alabardele car o loau înquolo şi sunări de trâmbeţe şi neşte turnuri dălemn cât ditai copacii dă la Burmia⁴ carsă mişcau ca neşte care cu balistari şi funibulari deasuprăle şi alţii car duceau scărle şi păiei ploau la săgeate ca cum era o grindină maare şi ăi car dădeau zvârlitur dă petroaie cu o specie dă Linguroi maare şimi treceau pă dă asupra capu lui mieu toate zvârliturle car le aruncau dă pă zidur derthonezii, que bătaie!

Şi ieu pusuman fro doo hore supt un tufan zicăndu sanctă feceoară ajutămi tu apăi pormă sa calmat et fugeau pă lăngă mini dăi de grăescu latina ca pă la Papia5 care zberau cau uccisu atâţea derthonezi6 que părea un pârâu dă Sangve şi ierau chontenţi⁷ cala calendele lu maiu fincă acum Terdona asă nveaţe cum săssă puoarte cu mediolanenses⁸.

Dară pormă săn turnau îndărăpt şi alamannii dă pă la frowe puoate ceva mai puţini ca lan ceput dă tot fincă şi derthonezii nui mai trimisăse napoi io meam zis mai bine ieu tălpăşiţa

et mersei mersei ieu mam turnat accasă când ierea dăspre ziuă să povestesc tot la tatămio Galiaudo que mea spus brava dut te bagă tu pe la Asedii căn tro zi ţei o lancen cur or nu şti că asteas treburi dale domnilor lasăi să fearbăn zama lor că noi tre savem grijă de vakke waci et suntem oamin serioş nuca Fredericus car ântăiu vine pormă să duce pormă săn toarnă et nu face necio brănză

însă pormă Terdona na căzut fincă loatau numai târgu nu şi citadela et a duso tot aşa întruna car am să spuiu la finele kronicei meale quăndu eau tăieatu acva et aceiia dacolo pentru să nuş beaie pişatu lor zisau lu Federic que erau lui cu credinţă eară elu eau lăsatu a eşire dară cetatea o au întăi arsă et apoi faptă bucăţ

addecă au faptu dă tuoate ăi den Papia fincă cu derthonezii au un dente înverenat aici la noi nui cala alamanni car să iubescu tuoţ unu cu altu et sunt totdauna ca deştele dă la mânră însă la noi ăi dăn Gamondio dacă vedu unu dân Bergolio odat li să scuoală

însă acum torn să povestăsc chronica că quând mărg pren cuodri dă la noi dă la frascheta mai avan dacaăi Negurră deaia groaznecă dă nuţ vez popu nassului et lucrurli îţ cad pă nevestite cîn nici nu le videai a venire ieu amu vedenii ca şi atuncea cân amu vedutu Lioncornu⁹ et aia laltă oară cân am văzutu pă Sanctu Baudolinu carimi grăea et mi dicea hiu dă căţa ducete vei in iadu fincă istoria lioncornului a fost aşa că bine să ştie că pentru să vânezi Lioncornu tre să pui o ragaţă nedăzvirgenată la puoala unui copaciu et feara amiroasă boare dă vergină et vine dăi pune capu pe pântece et atuncia ieu am loat pă Nena dân b Bergolio car venisă acolo cu tatsu să cumpere Wakka vaka dă la tatămio et ieam zis vinon codru pentru să venămu lioncornu pormă pusuoam supt copaciu fincă ieream sigur că iea ierea feceoară et ieam zisu şezi cu minte şâ lărgeşte picerele pentru să faci locu ca să puoată pune feara capu et zisei ieu colo şa eată lărgeşte bine picerele în puntu ala et iarătam şiiea prinsă a scuoate vaete de părea o kapră a fătare et eată ieu nu mai văzuiu neam că fincă miea venitu cao apocalypsin ear dupaia nu mai erea curată ca crinu et atumcea iea a zisu domne maica lui dumnezău acum cum om face să vie lioncornu et atumcea ieu am sâmţit un glasu den Ceruri ce miea zisu que lioncornus qui tollit peccata mundis ieream ieu et săltam pren tufe şi strigam hip hiii frr frr căci ieream mai mulţămit ca on lioncorn adevăratu fincă verginei pusasăm cornun pânteci pentru asta Sanctu Baudolinu mi dzisă fiule et coetera eară apoi mă a ertau et lam vezut pormă eară de trei oare cîn săngâna zua cu noaptea da numai dacăi negurice or macar cân sardică ceaţa nu cân soarle te pripeaşte dă te opăreaşte

ânsă cân am historisit a tatămio Galiaudo cam vezut pă Sanctu Baudolinu datu mia trizăci dă beţe pă schinare zicându au dooamne togmai mie datu meai un filiu car să veadă vedenii et nu şti e macar a mulgere o vakă Vakkă ori îi spargu ţeasta cu băţulu or dalaş la unu den ăia car mărg pren târgur şâ pân pieţi dă fac maimuca să să dănţuie adusă dân africa et beată mummămea strigatua nătăntolule năvlegule ieş mai rău decât răii ceam făcut ieu domnului ca sam un filiu car veade sfinţ et tatămiu Galiaudo a zis nu iadăvărat că veade sfinţ aestai mai menciunos ca dăcât iuda şiş născoceşte tuoate cas nu facă nemica

istorisăsc astă Chronică căci dacă nu istorisăsc nusăn ţălege cum a fost în a sară fincă ierea on tunerec dăl tăeai cu cuţitu şisă mai zici că ierean luna lu april da la noi ie ceaţă şi pân agust et dacă unu nui dă pân părţi lealea bun ănţeles că să pchiarde ntre Burmia et Frasketa mai avan dacă nui frun sfănt car săl ducă dă frâu şi eată că mă duceam ieu accasă şi dodatămi văd denainte on baron pun cal cu totu şi cutotu dă fer

baronu şi nu kab vallu ierea cu totu dă fer cu spada dă ziceai căi regele dân Ragona¹⁰ et dodatămi sa făcut aşa mammă mammă stai să vez căstai adăvărat Sanctu Baudolinu car mă duce in infernu dară iel disse Kleine Kint bitte¹¹ şâ ieu pe dată înţelesuam că ierea on senior alamann car pân negură să perdusă n codru et nu găsiia amicii sei et vinia noaptea et mea rătă o Monetă car eu nu mai aveam văzută Monetă ca aia pormă ierea mulţămit că io respundeam în graiu seu şâi ziceam în Diutsch¹² că să meargi ma nainte dai în smârcu cum te văz et mă vez ke nu trebuiam a zice cum te văz pă o ceaţă că o tăiai cu Cuţâtu da iel an ţăles

et pormă zisu am că ştiu io că nemţâi vin dântron loc undei tăt prumuveară şâ poat căn floresc chedrii Livanului da la noi în Palèa en negurat et in negurea asta săn vârt corciuri cares şacuma nepoţi dă nepoţ dă harapii carei bătusă Şarlămagnul şis omin răi şi bruţi¹³ car cum văd on Peregrin¹⁴ îl eau la ciumege păste dinţ şâi eau chear păru dân capu lui ergo dacă să vii la căsuţa lu tatămio Galiaudo gan iz mir got on blid dă oarece fertură găsăşti şun aşternut dă pae cas dormi noaptean staulă pormă mânidimineaţă ţearăt Drumu mai avan că ai moneta ceea danke doamne noi îs omin sărmani dară curaţ aşa lam purtat ieu la tatămio – Gaiaudo – Galiaudo car an cepu să zbere mă cap dă sulă că altceva nu ieş dă ce spusai numele meeu la unu car treace pă drum nu să ştie poa să fie un vassall deal marchizului den Monferato car pă urmă mai îmi cerşuie şo deciuire dăn fructe et dân fân et dân leguminibus or frun proviant or fro dajdie dă vite or dă buoi eată că mă mâncaş fript şi togma sta să ş ea Ciumagu

nare a face mai bine sâi dzicem iară item mulţămită păntru ban dară i dăm încă şi Fânu pântru kavall item¹⁵ lăngă fertură mai pui şi neşte brânză şi păinea et un bocalu dăla bunu item îl pui ieu să doarmă unde dormi tu car ieşti pungaş togma lângă fuog foc eară tu astă seară mergi în staulă item aratemi iel Moneta aia că ieu aş pofti un gălbănuţ genovez et fiat ca şi unu dăn familie fincă noi dân Marengo oaspetui sacru

senioru a dissu Ha Ha şireţi voi din Marincum¹⁶ dară un negoţ e un negoţ ieu vă dau doo monete ca asta et tu nu întreabă dacă e un gălbănuţ genovez căci cu un gălbănuţ genovez io îmi kaufo pă foi cu casă şâ cu toate vite ale foastre deci tu iei şi taci că tot ai câştig tatămio a tăcu dân gură et a loat ale două monete car ilea bătut seniorele în massă fincă ăi dân Marengo are căpăţâna tare însă ascuţâtă la minte et a ămbucat ca on lupu (seniorele) ba ca doi (lupchi) pormă cân tatămio şi mummămia să duceau a dormire ke şi rupseseră skinarea tuoată zua cân io umblam pă la frasketa Herr disse bun vin ăsta mai stau să beau un ţâr acia lăngă fuoc şi ia spunemi băiete spune cum să face ke grăieşti aş bine lengva mea

ad petitionem tuam frater Usingrine carissime primos libroe chronical meae missur

ne humanae pravitate

neci aci nu izbutitam a ştergere

acmu iau de la cap eară chronica dân seara aia cu seniorele alamann car voea să ştie cum de ieu vorbeam lengva lui et ieu istorisitu iam că am daru lengve lor ca apostolii et cam şi daru vedenii lor ca magdalenele fincă mă preumblu pren silvă şi văd pe Sanctu Baudolinu călare pă on lioncornu dă coloarea laptelui cu cornu seu lungu răsucit togma acolo unde chavalli au aceaia care la noi să chiamă Nas

dară nu e lesne a spune dac un kavall are nas caltfel dădăsuptu lui averear mustăţi caale seniorelui ăla car avea o formosă barbă dă culorul tingirei dă aramă eară alţ alamanni car aveam eu văzuţ aveau peri galbini chear şin ureki

et elu mea spus bine tu vez asta care chemi lionkornu şi poat că vrei să d,ici Monokerosul¹⁷ dară de unde ai ştiut că există lioncorni pastă lume et ieu iam spusu că aveam citită pă un libru carel avea heremitu dă la Frasketa et iel cu duoi oki căscaţ că părea o bufniţă dicea Dar cum oare tu poţi cetire

pă draku cum dă nu am dzis ieu acuş îţi spui Historia asta

aşadară historia a fost aşa ke ezistă un sanctu heremit pă lăngă Pădure cân şi cân lumea i duce o găllină sau on iepur et iel şade şi să roagă păste o carte scriptă et cân trece oamin îşi bate chieptu co Piatră dar ieu zic căi un bulgăr id est dă pământ aşa căl doare ma puţân aşadar omini neau adus doo oo eară ieu când iel cetea meam ziss unu ţie unu mie ca la buni kreştini hai că iel nu mă vede dară iel nuş cum a fact fincă cetea însă mapucat dă Gâtiţă ieu eam d,isu diviserunt vestimenta mea et densul se puse pe râdere et dicea da şti tu că ieş on băeat nteligent vină aci în orşice zi cas ten văţ să ceteşti

aşa am învăţat Literile skripte în sunet dă Bobârnace pă capu mieu numai kă dupe ce ieream la tuartă începu să d,ică ce mai copchil putearnic ieşti tu i ce căpăţină dă Leu da ia sămă uit ieu braţăles tari şi peptu şâ lassmă să te pipăi colea unden cep pchicioarele s văd daca ieş sănă tos atumcea am priceput ieu unde bătea iel şâi detei una cu genuchele dirept în alea adică Testicula et iel sen doi în doo d,icându Mnezeii ieu mărg acu la ăi den Marengo şâ le d,icu că ieşt îndrăcit aşa or s te arză şce dacă d,ic den tâi osă le spun ieu că team văst noaptea cum io vârai în Gură la o vrăjitoare mascată pormă vedem noi ceor să crează car dân noi e îndrăcit et atumcea iel a d,is fi cu minte cam diss numan glumă et că voiam a vedere dacă ieş băeat cu frica lui Dumned,ău las nu mai vorbim de asta vină mâine că ncep să ten văţ a schriere fincă să ceteşti e un lucru uşurel ajunge să te uiţi şi să dai dân buze însă dacă schrii în untrul cărţii trebă să ai fuoi să ai Cerneală et calem şâ călemară căce cum să zice pă latineşte albă ţelină arăm negru sămânţ sămănăm că iel tot mereu o da pă latineşte

eu eam dis dăstul să pot ceti că cetitu ten vaţă ceea ce nu ştiai încă dară cân schrii scri numai aceea ce aveai ştiut odată aşea că răbdare mai bine să remâi ieu fără a şti schrivere însă curui cur

quândui povesteam ieu seniorele alaman râdea ca on Nebun et dicea bravo micule kavaler heremiţii sunt allesammt Sodomiten da ia mai spunemi ce ai mai vezut prin pădure et ieu credând că iera unu dân ăia car voeau a loare Terdona urmând pe Fredericus Imperator am dis în mine mai bine săi fac pă plac şâ poat o sămi deie înc o Monetă şâ eam spusu ke doo nopţ mai nainte mi apărusă Sanctu Baudolinu et mi disese ke înpăratu ar să facă mare victorie la Terdona fincă Fridericus era stăpânul singur a toată Longobardia ş cu Frascheta cu tot

et atumcea senioru a zis tu kint ieş trămis dân Cer vrei tu a venire la tabăra înpărătească să spui que ţea zis Sanctu Baudolinu et ieu am dzis că dacă voea o să dzic şi că San Baudolinu mi dzisesă că la asediu au să vină Sânţii petrepavelu să călăuzască pă imperiali et iel a spusu Ach wie Wunderbar¹⁸ mie mear ajunge şi Petru sângur

Kint¹⁹ vino cu mene şi norocul tău e fact

de mânecate adecă aproape dă mânecate adecă în demeneaţa de după aceia senioru ăla dzice a tatămio că mă iea cu iel et mă duce într on locu unde să nvăţ a cetire et a schrivere ş că poa să ajungu ceva Ministerial

tatămio Galiaudo nu ştia bine ke voia să zică da an ţăles căi loa dacassă un măncător dă pănre pe dăgeaba şi nu avea să mai trebuie să să chinue fincă o tăeam pân scaeţi însă credea că senioru ăla putea fi unu dân ăia care mărg pren târguri şâ pân pieţi cu maimuca et că la o adică avea pân la urmă săşi puie mânule pă mine dar seniorul a dis că iel ierea un mare comes palatinus et că pântre alamanni nu să ezistau Sodomiţ

ke sunt ăia Sodomiţ ea zis tatămio şâ eam lămurit ieu că sunt ăndrălăi ţinchipui a dis iel frecălăii îs păste tot dară văzându că senioru scotea alte cinci Monete pă lângă ale doo dă a seară atunci na mai zâs nemic et mea spusu fiule dute căsta ţe norocu tău şâ poate să fie şi pentru noi dar fincă alamanni ăştea sân vârt păste tot sunt mereu paici pă la noi eară asta va să zică că oareşcând ăi veni să ne vez et ieu am dis giur şi dusumam dară parcă mapuca cu plânsoare fincă vedeam mama mea plângându ca cum mă duceam la muarte

et aşea am plecatu şi seniorele mi dicea săl ducu acolo undei Castrul imperialiloru prea-lesne este, zic ieu ajunge să ne lom după soare să ne ducem încolo dă unde vine iel

et cum mergeam noi când eată să vedeau taberli vine o cumpanie dă călări cu armuri la cai car îndat ce ne văd să pun în genuchi şi apleacă lănciile et stemele et ardică săbiile ceo mai fi şiasta meam zis ieu cătă mine şâ ăia dăi dăi şi răcneşte Chaîser Kaiser²⁰ încoa şâ Kayser încolo et Sanctissimus Rex²¹ et sărută mâna a celui senior şâ ieu mai cămi sburau măselele pafară dân gura dăşchisă cât o şură fincă togma atumcea înţăleg ieu că seniorele cu barba roşă era Imperatorele Frederic în karne şi oasă iară ieu îi povestasem la palavre tuoată sara aia ca cum ar hi fostă un Nătăroi ca toţ nătăroii

acum ar sămi tae capu mi zic în mine dar totuş lam costat VII monete căce dacă ar hi voit capu mieu l tăiea ieri pă nemica şi doamne ajută

et iel dice nu vă spăimântareţ toates bune aduc mari veşti de o Vedenie tu copile (puer) spune a toţ vedenia car ai avuto n codru atumcea ieu mă prăvălescu la pământ ca cum aş fi dă pedepsie et holbez okii păste cap şâ facu spume la gură et răcnescu văz eată văz şâ le spuiu tuoată tărăşenia cu san Baudolino car mea fapt prorocia et toţ dau laudă a Dumne Dzeu et toţ d,icu Miraclu lucru minunat gottmituns²²

et ierau aquolo prinşii dân Terdona car nu să otărâse să se supuie au ba însă cân au vezutu şi au auzitu pe mine să lungeau la pământ et diceau că eată şi svinţii să puneau în contra loru ca mai bine să să supuie fincă mai mult nu era a răbda

et pormă văzutam derthonezii cum işeau toţ dân cetate omin fămei copchii bătrăni et să jăluiau eară alamannii îi purtau ca cum erau uoi au berbeci au alte turme et ăia den Pavia cu aida aida hai entrau ăn Turtona ca smintiţi cu legături dă nueale et bâte ciocane et tărnăcopuri că pă iei a dărâmare un târg sau o cetate dân temelii le venea a sburdare

et cătră seară am văst pă collină un fum maare et Terdona ohh terdona nu mai ierea mai nemic aşeai răzbelul făcut să fie cum dzice i tatămio Galiaudo e o mare Feară

însă mai bine iei dăcât noi

ei pă seară imperatorul săn toarnă veselos la Tabernacule şi mapucă de obraz cu deagetile aşe cum tatămio nice odată nu mia fapt et pormă kiamă un senior car nu ierea altu decât bunul canonic Rahewinus et i dzice ke voea ca ieu săn văţ a schrivere et abacu et asemene grammateca car atumci nu ştieam ce iaste dar acuma cătinel cătinel aflu et tatămio Galiaudo nici neam nuşi închipuea

tarei bine să fie omun ţălept cinear fi credzută

mulţămită aducem domne dumini pân la urmă Domnului mulţămită

îns a scrie uă chronică te ia cu kăldure chear dacăi earnă et teamă mii că misă stinge lumănarea et cum dzice oareşcine deştiu mare rău mă doare

1. Actualmente localitatea Regensburg din Germania.

2. Cum se va vedea, Frascheta e zona în care trăieşte Baudolino.

3. Tortona, Derthona sau Terdona – acelaşi oraş.

4. Râul Bormida.

5. Pavia.

6. Toronezi, de la Tortona sau Derthona.

7. Mulţumiţi.

8. Cei din Milano.

9. Licornul, Licorna sau Inorogul (animal fantastic cu un corn în frunte).

10. Aragon.

11. Copile, rogu-te (germ.).

12. În germană.

13. Urâţi.

14. Cruciat.

15. Aşişderea, şi (un corespondent al lui „i pak“ = „şi iarăşi“ din textele vechi româneşti).

16. Marengo.

17. Altă denumire a Inorogului sau Licornului.

18. Ah, minunat (germ.).

19. Copile (germ.)

20. Împăratul (germ.).

21. Regele preasfânt (lat.).

22. Dumnezeu cu noi (germ.).

2

Baudolino îl întâlneşte pe Nicetas Choniates

„Asta ce-i?“ întrebă Nicetas după ce învârtise-n mâini pergamentul şi încercase să citească din el câteva rânduri.

„E primul meu exerciţiu de scriere“, răspunse Baudolino, „şi de-atunci de când l-am scris – aveam, cred, paisprezece ani şi încă mai eram o făptură a pădurii – l-am purtat cu mine ca pe o amuletă. După aceea am mai umplut eu multe alte pergamente, iar uneori zi de zi. Mi se părea că exist doar pentru că seara puteam povesti ce mi se întâmplase de dimineaţă. Pe urmă îmi ajungeau doar nişte condici lunare, câteva rânduri, acolo, ca să-mi aduc aminte faptele principale. Iar când aveam să fiu înaintat în vârstă, îmi ziceam eu – aşa cum s-ar zice că sunt acuma – pornind de la aceste însemnări aveam să aştern în scris Gesta Baudolini. Aşa că în cursul călătoriilor mele îmi purtam cu mine istoria vieţii mele. Dar în fuga din locul unde domnea Preotul Ioan…“

„Preotul Ioan? N-am auzit niciodată de el.“

„Am să-ţi spun eu de el, poate chiar prea multe. Însă, cum îţi spuneam: fugind, mi-am pierdut însemnările acelea. A fost ca şi cum mi-aş fi pierdut viaţa.“

„O să-mi povesteşti mie ceea ce-ţi aminteşti. Până la mine ajung frânturi de fapte, zdrenţe de întâmplări, iar eu scot din ele o povestire, împletită într-un plan providenţial. Tu, salvându-mă, mi-ai dăruit puţinul viitor ce-mi rămâne, iar eu te voi răsplăti dându-ţi înapoi trecutul pe care l-ai pierdut.“

„Dar poate că povestea mea-i fără sens…“

„Nu există poveşti fără sens. Iar eu sunt unul dintre acei oameni care ştiu să-l găsească până şi acolo unde ceilalţi nu-l văd. După aceea, povestea devine cartea celor trăitori, ca o trâmbiţă care sună şi face să se scoale din mormânt cei care erau pulbere de veacuri… Numai că se cere timp, trebuie privite de aproape faptele, legate între ele, descoperite legăturile, chiar şi cele ce se văd mai puţin. Dar nici n-avem altceva de făcut, iar genovezii tăi zic că va trebui să aşteptăm până ce furia câinilor ălora o să se potolească.“

Nicetas Choniates, acum orator de Curte, judecător suprem al imperiului, jude al Vălului, logofăt de taină sau – cum s-ar fi spus printre latini – cancelar al basileului de la Bizanţ, cum şi istoric al multor Comneni şi al celor din familia Anghelilor, se uita cu interes la bărbatul care-i sta în faţă. Baudolino îi spusese că se mai întâlniseră la Gallipoli, pe vremea împăratului Frederic, însă, dacă era acolo şi Baudolino, se afla amestecat printre atâţia guvernanţi, pe când Nicetas, care ducea tratative în numele împăratului, era cu mult mai la vedere. Oare minţea? În orice caz, era cel care-l smulsese furiei invadatorilor, îl adusese la loc sigur, îl unise din nou cu familia sa, iar acum îi făgăduia să-l scoată afară din Constantinopole…

Nicetas se uita cu luare-aminte la salvatorul său. Acum părea mai degrabă un sarazin decât un creştin. Un chip ars de soare, o cicatrice gălbuie care-i străbătea tot obrazul, o cunună de păr încă roşcat, care aducea a coamă de leu. Nicetas avea să se minuneze mai târziu, aflând că omul acela avea peste şaizeci de ani. Mâinile îi erau mari, când şi le ţinea adunate în poală, li se vedeau de îndată oasele noduroase. Mâini de ţăran, făcute mai curând pentru hârleţ decât pentru sabie.

Şi totuşi vorbea greceşte înlesnit, fără să împroaşte la fiece vorbă cum fac de obicei străinii, iar Nicetas îl auzise chiar adineauri adresându-se unor năvălitori într-o limbă hirsută a acestora, care suna grabnic şi uscat, ca unul care ştia s-o întrebuinţeze şi pentru insultă. Pe de altă parte, îi spusese cu o seară înainte că el avea un dar: i-ajungea s-audă doi inşi care grăiau într-o limbă oarecare, iar după puţin timp era în stare să vorbească la fel ca ei. Un dar greu de găsit, care, credea Nicetas, fusese îngăduit doar apostolilor.

Traiul la Curte, şi nu la o curte oarecare, îl învăţase pe Nicetas să-i preţuiască pe oameni cu o calmă lipsă de încredere. Ceea ce te izbea la Baudolino era că, orice lucru ar fi spus, îşi privea interlocutorul pieziş printre gene, ca şi cum îl avertiza să nu-l ia în serios. Un neajuns de iertat orişicui, însă mai puţin cuiva de la care te aştepţi la o mărturie dreaptă, de pus în Istorii. Dar, pe de altă parte, Nicetas era curios din fire. Îi plăcea să-i audă pe alţii povestind, şi nu doar lucruri pe care el nu le cunoştea. Chiar şi lucrurile pe care le văzuse cu propriii săi ochi, atunci când cineva i le spunea din nou, i se părea că le priveşte din alt punct de vedere, ca şi cum s-ar fi aflat pe vârful unuia dintre munţii de prin icoane şi ar fi văzut pietrele cum le vedeau apostolii pe munte, şi nu precum credinciosul din vale. Apoi, îi plăcea să pună întrebări latinilor, atât de diferiţi de greci, începând cu limbile acelea ale lor foarte noi, una mai deosebită decât alta.

Nicetas şi Baudolino şedeau faţă-n faţă, în încăperea unui turnuleţ, cu ferestre în două canaturi ce se deschideau pe trei laturi. Una arăta Cornul de Aur şi malul opus al Perei, cu turnul de la Galata, care se ivea dintre şirurile lui de mahalale şi cocioabe; pe cealaltă se vedea canalul portului dând spre Braţul Sfântului Gheorghe; şi, în fine, cea de-a treia privea spre apus, iar de acolo ar fi trebuit să se vadă tot Constantinopolul. Însă, în dimineaţa aceea, culoarea crudă a cerului era astupată de fumul gros al palatelor şi al bazilicilor mistuite de foc.

Era al treilea incendiu care lovea oraşul în ultimele nouă luni: primul distrusese magazii şi provizii de curte, de la Blacherne până la Zidurile lui Constantin, al doilea toate depozitele de vechituri ale veneţienilor, amalfitanilor, pisanilor şi evreilor, de la Perama şi până aproape de coastă, cruţând doar cartierul acela de genovezi, de pe lângă poalele Acropolei, iar al treilea îşi arăta acum văpăile pretutindeni.

În jos era un adevărat râu de flăcări, cădeau la pământ portice, ruinând palatele, se frângeau coloanele, globuri aprinse de foc care se-mprăştiau din pârjolul acela mistuiau casele aflate mai departe, apoi flăcările, ajutate de rafalele de vânt care alimentau iadul acela după cum le venea lor, se-ntorceau să mistuie ceea ce mai înainte cruţaseră. În înalt se ridicau nouri groşi, roşiţi încă pe poale de licăririle focului, dar de altă culoare, nu se ştie dacă din pricina unei înşelări a razelor soarelui sau a alcătuirii mirodeniilor, lemnului sau a altor materii încinse de foc din care se năşteau. Mai mult de atât, după partea din care sufla vântul, din locuri diferite ale oraşului veneau până aici arome de nucşoară, de scorţişoară, de piper şi de şofran, de muştar sau de ghimbir – aşa că, iată, cea mai frumoasă cetate a lumii ardea, e drept, dar ca o căţuie cu arome parfumate.

Baudolino stătea cu spatele la cea de-a treia fereastră şi părea o umbră întunecată, aureolată de dubla albeaţă, cea a zilei şi cea a incendiului. Nicetas îl asculta în parte, iar în parte se ducea cu mintea la cele petrecute în zilele din urmă.

Acum, în sfârşit, în dimineaţa aceea de miercuri, 14 aprilie, a anului de la Hristos 1204 sau şase mii şapte sute doisprezece de la zidirea lumii, aşa cum se obişnuia a se socoti la Bizanţ, de două zile barbarii puseseră stăpânire definitiv pe Constantinopole. Oastea bizantină, aşa de scânteietoare în armuri şi cu scuturi şi coifuri când se afla la paradă, şi garda imperială a mercenarilor englezi şi danezi, înarmaţi cu groaznicele lor securi cu două tăişuri, care vinerea trecută încă mai ţinuseră piept duşmanilor bătându-se cu vrednicie, cedaseră luni, atunci când duşmanii profanaseră până la urmă zidurile. Fusese o victorie aşa de neaşteptată, că înşişi învingătorii se opriseră temători, către seară, aşteptându-se la o răzmeriţă şi, ca să-i ţină la depărtare pe apărători, puseseră foc iarăşi. Însă, în dimineaţa zilei de marţi, tot oraşul îşi dăduse seama că, în timpul nopţii, uzurpatorul Alexie Ducas Murţufles fugise undeva mai înlăuntrul ţării, pe uscat. Cei din oraş, acum orfani şi învinşi, îl blestemaseră pe tâlharul acela de tronuri pe care-l proslăviseră până cu o seară mai înainte, după cum îl linguşiseră şi atunci când îşi sugrumase predecesorul şi, neştiind ce să facă (pidosnici, pidosnici, pidosnici, ce ruşine, se căina Nicetas în faţa acelei ruşinoase predări), se adunaseră într-un cortegiu mare, cu patriarhul şi cu preoţii de orice rang în veşminte rituale, cu călugării care cerşeau milă, gata să se vândă noilor potentaţi aşa cum se vânduseră întotdeauna şi celor vechi, cu crucile şi cu chipurile Domnului nostru Isus Hristos înălţate, cel puţin tot atâta pe cât se-nălţau vaietele şi plânsorile lor, şi ieşiseră în întâmpinarea cuceritorilor, sperând să-i îmblânzească.

Ce nebunie să nădăjduieşti milă de la barbarii aceia, care n-aveau trebuinţă să se predea duşmanul ca ei să facă ceea ce visau de luni de zile, anume să distrugă oraşul cel mai întins, cel mai populat, cel mai bogat, cel mai nobil din lume, şi să-şi împartă între ei ce au jefuit. Uriaşul alai al celor care se văitau se găsea în faţa unor necredincioşi cu sprânceana încruntată, cu sabia încă înroşită de sânge, cu caii scăpărând din copite. Ca şi cum alaiul acesta nici n-ar fi existat, se şi făcuse începutul prădăciunilor.

O, Isuse Hristoase, ce mari au fost atunci strâmtorările şi şovăielile noastre! Dar de ce oare tumultul mării, întunecarea de tot sau numai în parte a soarelui, cercul roşu al lunii, mişcările stelelor nu ne-au prorocit mai dinainte această nenorocire din urmă? Aşa plângea Nicetas, în seara de marţi, purtându-şi paşii înfricoşaţi prin oraşul care fusese capitala ultimilor romani, pe de o parte căutând să se ferească de ordia necredincioşilor, pe de alta găsindu-şi calea astupată de tot alte şi alte vetre de pojar, disperat că nu putea s-o apuce pe calea către casă şi plin de grijă ca în vremea asta unii dintre ticăloşii aceia să nu-i fi ameninţat familia.

În sfârşit, mai spre noapte, neîndrăznind să străbată grădinile şi locurile slobode dintre Sfânta Sofia şi Hipodrom, alergase către templu, văzându-i deschise marile portaluri şi fără să-i dea prin gând că furia barbarilor ajunsese să profaneze până şi locul acela.

Dar, de cum intrase înăuntru, se înălbise de groază. Toată lărgimea aceea era presărată cu cadavre, printre care călăreţii duşmani, deşănţaţi şi beţi, îşi jucau caii. Mai încolo, gloata tocmai spărgea, cu lovituri de ghioagă, uşa de argint a amvonului, poleită cu aur pe margini. Amvonul cel minunat fusese legat cu funii pentru a fi smuls de la locu-i şi tras afară de un şir de catâri. O ceată ameţită de vin îmboldea animalele cu sudălmi, dar copitele lunecau pe mozaicul lustruit, cei înarmaţi împungeau mai întâi cu vârful, apoi cu latul săbiilor nefericitele animale care împroşcau de spaimă cu balegile lor peste tot, unele cădeau şi-şi rupeau picioarele, aşa încât locul din jurul amvonului era tot o noroială de sânge şi de balegă.

Cetele acelei avangărzi a lui Antihrist se îndârjeau împotriva altarelor, Nicetas îi văzu cum despicau un tabernacul, apucau potirele, azvârleau pe jos sfântul mir, cu pumnalele scoteau pietrele ce împodobeau cupa şi le ascundeau prin veşminte şi aruncau potirul într-o grămadă, la mijloc, printre lucruri menite să fie topite. Dar câte unii mai întâi, râzând fără ruşine, luau din şaua calului lor câte o ploscă plină cu vin, turnau vinul în vasul cel sfânt şi apoi beau, maimuţărind gesturile vreunui preot de slujbă. Ba, şi mai rău, pe altarul cel mare, acum despodobit, o prostituată descinsă, ameţită de vreo băutură, dansa cu picioarele desculţe pe masa împărtăşaniei, făcând în batjocura sfintelor rituri, pe când bărbaţii o încurajau să-şi scoată şi ultimele veşminte; aceasta, despuiată încetul cu încetul, prinsese să dănţuie în faţa altarului vechiul şi deşuchiatul dans al măscăricilor şi în cele din urmă se aruncase, sughiţând obosită, pe jilţul patriarhului.

Plângând din pricina celor văzute, Nicetas se repezise către fundul templului, unde se înălţa Coloana pe care poporul o numeşte Cea care Asudă şi care, într-adevăr, când o atingeai, dădea la iveală o sudoare mistică şi continuă a ei, dar nu din pricini mistice voia acum Nicetas să ajungă la ea. Iar la jumătatea drumului îşi văzu calea tăiată de doi invadatori înalţi la stat – lui i se părură uriaşi – care strigau ceva pe un ton poruncitor. Nu era nevoie să le cunoşti limba ca să înţelegi că, după veşmintele lui de om de curte, bănuiau că-i încărcat cu aur sau că putea spune unde-l ascunsese. Iar Nicetas, în acel moment, se simţi pierdut, pentru că, aşa cum văzuse acum în alergătura lui gâfâită prin oraşul invadat, n-ajungea să arate că n-avea cu el decât câteva monede sau să nege că ar avea vreo comoară în altă parte: nobili dezonoraţi, vârstnici plângând, oameni avuţi, deposedaţi de bunul lor, erau schingiuiţi până la moarte ca să spună unde şi-au ascuns averile, erau ucişi dacă nu le aveau şi nu izbuteau să spună, şi lepădaţi la pământ atunci când destăinuiau, după ce suferiseră atâtea chinuri şi în aşa chip, că mureau oricum în timp ce zbirii lor ridicau vreo lespede, dărâmau un perete fals, făceau să cadă vreun tavan dublu şi-şi vârau mâinile lor lacome printre vasele de preţ, scotoceau mătăsuri şi catifele, mângâiau blănuri, prefirând printre degete pietre scumpe şi colane, miroseau vase şi săculeţe cu esenţe rare.

Aşa că în clipa aceea Nicetas se văzu mort, plânse familia care-l pierduse şi-i ceru Domnului Atotputernic iertare pentru păcatele lui. Şi tocmai în acea clipă intră în Sfânta Sofia Baudolino.

Apăru frumos ca un Saladin, pe un cal acoperit cu valtrapuri, cu o cruce mare roşie pe piept, cu spada scoasă din teacă, urlând „Dumnezeul, Maica Domnului, dar-ar moartea, scârboşi blestemaţi, porcilor şi simoniacilor, aşa vă purtaţi voi cu odoarele Domnului nostru Isus Hristos?“ şi dă-i, dă-i, cu latul sabiei în toţi blestemaţii aceia însemnaţi cu sfânta cruce ca şi el, cu deosebirea că el nu era beat, ci aprins de mânie. Ajunsese până la matracuca tolănită pe jilţul patriarhal, se aplecase, o apucase de păr şi o târa acum prin balegile catârilor, strigându-i lucruri groaznice, începând cu mama care-o născuse. Dar în jurul lui, toţi cei pe care credea el că-i pedepseşte erau aşa de beţi sau aşa de porniţi să dezghioace pietre preţioase de pe orice obiect ce le avea montate-n lucrătură, că nici măcar nu-şi dădeau seama ce face.

Făcând însă astfel, ajunse în faţa a doi uriaşi care se pregăteau să-l pună la cazne pe Nicetas, se uită la nenorocitul care implora milă, lăsă pletele curtezanei, care căzu pe jos ca vai de capul ei, şi zise în greaca cea mai curată: „Pe toţi cei doisprezece Crai de la Răsărit, doar nu eşti tu domnul Nicetas, ministrul basileului! Ce pot face pentru tine?“

„Frate întru Hristos, oricine ai fi“, strigase Nicetas, „liberează-mă de barbarii ăştia latini care mă vor mort, salvează-mi trupul şi-ţi vei salva ţie sufletul!“ Din acest schimb de chirăituri orientale, cei doi pelerini¹ latini nu înţeleseseră mare lucru şi-i cereau socoteală lui Baudolino care părea de-al lor, exprimându-se în provensală. Şi tot într-o foarte limpede provensală, Baudolino strigase că bărbatul acela era prizonierul contelui Balduin al celor două Flandre, din ordinul căruia tocmai îl căuta şi, din arcana imperii, doi bieţi sergenţi ca ei nu înţeleseseră asta. Cei doi rămaseră uluiţi o clipă, apoi hotărâră că şi-ar pierde timpul luându-se la ceartă, în timp ce puteau căuta alte comori fără bătaie de cap, şi se depărtară către altarul cel mare.

Nicetas nu se plecă să sărute picioarele salvatorului său, pentru că şi-aşa se afla la pământ, dar era prea uluit ca să se comporte cu demnitatea pe care ar fi cerut-o rangul său: „O, bunul meu domn, îţi mulţumesc pentru ajutorul tău, vasăzică nu toţi latinii sunt fiare dezlănţuite şi cu chipul schimonosit de ură. N-au făcut asta nici măcar sarazinii când au recucerit Ierusalimul, când Saladin s-a mulţumit cu puţine monede ca să-i lase în viaţă pe locuitori! Ce ruşine pentru toată creştinătatea, fraţi contra fraţilor lor înarmaţi, pelerini care ar fi trebuit să meargă să recucerească Sfântul Mormânt şi care s-au lăsat opriţi din drum de lăcomie şi de invidie, şi distrug Imperiul Roman! O, Constantinopole, Constantinopole, maică a bisericilor, principesă a religiilor, călăuză a opiniilor perfecte, doică hrănitoare a tuturor ştiinţelor, loc de odihnă al oricărei frumuseţi, iată că ai băut din mâna lui Dumnezeu potirul mâniei şi te-ai aprins de un foc cu mult mai mare decât cel care arse Pentapolea! Ce demoni zavistnici şi nedomoliţi au presurat asupră-ţi neînfrânarea beţivirii lor, ce smintiţi şi respingători Peţitori ţi-au aprins făclia de nuntă? O, maică, altădată înveşmântată în aur şi purpură împărătească, acum pângărită şi istovită şi lipsită de fiii tăi, ca păsările închise într-o colivie, nu găsim calea ca să părăsim cetatea asta care era a noastră, nici vlaga să rămânem în ea, ci răsuciţi în multe greşale, ca nişte stele rătăcitoare ne învârtim!“

„Domnule Nicetas“, zisese Baudolino, „mi s-a spus mie că voi, grecii, vorbiţi prea multe şi de toate, dar nu credeam să fie chiar aşa. Acum pe loc întrebarea e cum să dăm dosul de aici. Eu pot să te pun sănătos şi teafăr în cartierul genovezilor, dar tu trebuie să-mi şopteşti drumul cel mai iute şi mai sigur către Neorion, pentru că astă cruce pe care-o am pe piept mă apără pe mine, dar pe tine nu: aici în jur lumea şi-a pierdut lumina înţelepciunii, dacă mă vor vedea împreună cu un prins grec, vor gândi că preţuieşte el ceva, şi mi-l vor lua.“

„De cunoscut, cunosc eu un drum bun, dar nu-i de-a lungul uliţelor“, zise Nicetas, „şi-ar trebui să te lipseşti de cal…“

„Atunci să-l lăsăm“, zise Baudolino, fără nici o îngrijire, ceea ce-l ului pe Nicetas, care habar n-avea cu ce preţ bun îşi făcuse el rost de bidiviul lui.

Atunci Nicetas se lăsă ajutat să se ridice în picioare, îl luă de mână şi se alătură pe furiş de Coloana care Asuda. Privi în juru-i: în toată lărgimea templului, pelerinii care, văzuţi de departe, se mişcau ca furnicile erau ocupaţi cu câte o prăduială şi nu luau seama la ei doi. Îngenunche în dosul coloanei şi-şi vârî degetele în crăpătura puţin cam lărgită a unei pietre din pardoseală. „Ajută-mă“, îi spuse el lui Baudolino, „căci poate în doi vom izbuti.“ Şi, într-adevăr, după câteva sforţări, lespedea se ridică, arătând o deschizătură întunecoasă. „Sunt nişte trepte mici“, zise Nicetas, „intru eu primul pentru că ştiu unde să pun piciorul. Iar tu, după aceea, să închizi din nou cu piatra deasupra ta!“

„Şi acum ce facem?“, întrebă Baudolino.

„Coborâm“, zise Nicetas, „iar pe urmă vom găsi pe bâjbâite o firidă, şi în ea sunt făclii şi un amnar.“

„Mare şi frumos oraş Constantinopole, şi plin de lucruri neaşteptate“, comentă Baudolino în timp ce cobora pe scara aceea răsucită. „Păcat că porcii ăştia nu au să lase din el piatră pe piatră.“

„Porci?“, se miră Nicetas. „Păi nu eşti de-al lor?“

„Eu?“, se uimi, la rândul său Baudolino. „Nu sunt. Dacă te gândeşti la veşmântul ăsta, l-am luat cu împrumut. Când ăştia au intrat în oraş, eu eram demult înlăuntrul zidurilor. Dar unde-s făcliile?“

„Aşteaptă, mai sunt câteva trepte. Cine eşti, care-ţi e numele?“

„Baudolino din Alexandria, nu aceea din Egipt, ci aceea care acum se cheamă Cesarea sau poate că nu se mai cheamă în nici un fel şi poate cineva a ars-o ca şi pe Constantinopole. E pe-acolo, printre munţii din Nord şi mare, pe lângă Mediolanum, cunoşti?“

„Am auzit de Mediolanum. Odată, zidurile lui au fost distruse de către regele alemanilor. Iar mai târziu, basileul nostru le-a dat bani ca să-i ajute să le ridice din nou.“

„Iată, eu eram cu împăratul alemanilor, înainte de moartea lui. Tu l-ai întâlnit pe când voia să străbată Propontida, acum aproape cincisprezece ani.“

„Frederic Enobarbus. Un principe mare şi nobil, iertător şi milostiv. N-ar fi făcut nicidecum ce fac aceştia…“

„Când cucerea un oraş, nici el nu era prea blând.“

În cele din urmă, dădu de capătul scării. Nicetas găsi făcliile, şi cei doi, ţinându-le sus, deasupra capetelor, străbătură un tunel lung, până ce Baudolino văzu chiar pântecele Constantinopolelui, acolo unde, aproape sub cea mai înaltă biserică a lumii, se întindea nevăzută o altă bazilică, o pădure de coloane ce se pierdeau în întuneric, ca o mulţime de arbori ai unei păduri lacustre, ieşind din apă. Bazilică sau biserică de abaţie în întregime răsturnată, pentru că lumina ce abia licărea printre capitelurile care se ştergeau în umbra unor bolţi foarte înalte nu venea de la rozete sau vitralii, ci de la pardoseala acvatică ce răsfrângea flacăra purtată de vizitatori.

„Oraşul e ciuruit de cisterne“, zise Nicetas. „Grădinile din Constantinopole nu sunt un dar al naturii, ci efectul meşteşugului. Dar iată, acum apa ne ajunge numai ceva mai sus de glezne pentru că a fost aproape toată întrebuinţată ca să se stingă pojarurile. Dacă invadatorii vor distruge şi apeductele, toţi vor muri de sete. Obişnuit nu se poate merge pe aici cu piciorul, şi ne trebuie o barcă.“

„Dar asta continuă aşa până la port?“

„Nu, ci se opreşte cu mult înainte, însă cunosc nişte treceri şi nişte scări care o fac să comunice cu alte cisterne şi cu alte galerii, aşa că, dacă n-om putea merge până la Neorion, vom merge aşa pe sub pământ până la Prosphorion. „Însă“, zise el neliniştit şi ca şi cum şi-ar fi amintit în momentul acela de o altă încurcătură, „eu nu pot veni cu tine. Îţi arăt drumul, însă apoi trebuie să mă întorc. Trebuie să-mi pun la adăpost familia, ascunsă într-o casă mică, în spate la Sfânta Irina. Ştii“, păru el să se scuze, „palatul meu a fost distrus în cel de-al doilea incendiu, cel din august…“

„Domnule Nicetas, eşti nebun. Mai întâi, mă faci să viu aici dedesubt şi să-mi părăsesc calul, în timp ce fără tine puteam s-ajung la Neorion chiar mergând pe străzi. Apoi, crezi tu că poţi ajunge să-ţi vezi familia înainte să te oprească alţi doi pedestraşi ca aceia cu care te-am găsit? Şi chiar dac-ai izbuti, pe urmă ce-ai să faci? Mai curând sau mai târziu, unii au să te găsească, iar dacă te gândeşti să-i iei pe ai tăi şi să pleci la drum, unde ai să te duci?“

„Am prieteni la Selimbria“, zise Nicetas nedumerit.

„Nu ştiu unde vine asta, dar, înainte să ajungi, va trebui să ieşi din oraş. Stai şi ascultă, tu acum nu eşti de nici un folos familiei tale. În schimb, acolo unde am să te duc eu găsim nişte prieteni genovezi care în oraşul ăsta se ocupă cu de toate, când bune, când rele, şi sunt deprinşi să trateze cu sarazinii, cu evreii, cu monahii, cu garda împăratului, cu neguţătorii persani, iar acum cu pelerinii latini. Sunt oameni ajunşi la minte, tu le spui unde se află familia ta, iar ei mâine ţi-o aduc acolo unde suntem noi. Cum or să facă asta, nu ştiu, dar au s-o facă. Ar face-o în orice caz pentru mine, care le sunt un vechi prieten, şi din iubire de Dumnezeu, dar tot genovezi sunt şi, dacă le dăruieşti ceva, cu atât mai bine. Apoi stăm acolo până ce lucrurile se mai potolesc, căci de obicei un jaf nu durează mai mult de câteva zile, crede-mă pe mine, care am văzut destule. Iar pe urmă, te vei duce la Selimbria sau unde vei voi.“

Nicetas îi mulţumise înduplecându-se. Şi, pe urmă, în timp ce purcedeau la drum, întrebase ce căuta el în oraş, dacă nu era un pelerin însemnat cu cruce.

„Am sosit pe când latinii debarcaseră deja pe celălalt mal împreună cu alţi oameni… care acum nu mai sunt. Veneam de undeva, de foarte departe.“

„De ce n-ai lăsat domnia ta oraşul până ce mai era vreme?“

Baudolino şovăi înainte să-şi răspundă: „Pentru că… pentru că trebuia să stau aici ca să înţeleg un lucru.“

„L-ai înţeles?“

„Din păcate, da, dar numai astăzi.“

„Altă întrebare. De ce-ţi dai atâta osteneală cu mine?“

„Ce altceva ar putea face un bun creştin? Dar, la urma urmei, ai dreptate. Aş fi putut să te liberez de cei doi şi să te las să fugi pe socoteala ta, dar iată că stau pe lângă tine ca o lipitoare. Vezi, domnule Nicetas, eu ştiu că tu eşti un scriitor de istorii, aşa cum era şi episcopul Oto din Freising. Dar când l-am cunoscut eu pe episcopul Oto, înainte ca el să moară, eram băietan şi n-aveam o istorie a mea, voiam doar să le cunosc pe-ale altora. Acum aş putea să am o istorie a mea, însă nu numai că am pierdut tot ce scrisesem despre trecutul meu, dar, dacă-ncerc să mi-l aduc aminte, mi se încurcă totul în cap. Nu că nu mi-aş aminti faptele, dar nu sunt în stare să le dau un sens. După cele ce mi s-au întâmplat astăzi, trebuie să stau de vorbă cu cineva, altfel înnebunesc.“

„Ce ţi s-a întâmplat astăzi?“ întrebă Nicetas, mişcându-se cu greu prin apă – era mai tânăr decât Baudolino, dar viaţa lui de cărturar şi de curtean îl făcuse să fie gras, leneş şi moale.

„Am ucis un om. Era cel care aproape acum cincisprezece ani l-a ucis pe tatăl meu adoptiv, pe cel mai bun dintre regi, pe împăratul Frederic.“

„Dar Frederic s-a înecat în Cilicia!“

„Aşa au crezut toţi. Dar a fost asasinat. Domnule Nicetas, tu m-ai văzut mai îndârjit şi dând cu sabia astă-seară la Sfânta Sofia, dar află că în viaţa mea n-am mai vărsat sângele nimănui. Sunt un om paşnic. De data asta a trebuit să ucid, eram singurul care putea face dreptate.“

„Îmi vei povesti. Dar spune-mi cum de ai ajuns aşa, ca trimis de pronie, să-mi salvezi viaţa la Sfânta Sofia.“

„În timp ce pelerinii începeau să jefuiască oraşul, eu intram într-un loc întunecos. Am ieşit de acolo când deja era beznă, acum vreo oră, şi m-am trezit că sunt pe lângă Hipodrom. Am fost aproape răsturnat de o mulţime de greci care fugeau urlând. M-am retras sub gangul de la intrarea unei case pe jumătate arse, ca să-i las să treacă, şi, după ce au trecut, am văzut pelerinii care-i urmăreau. Am înţeles ce se petrecea şi într-o clipă mi-a trecut prin cap acest mare adevăr: că eu eram desigur un latin, şi nu un grec, dar mai înainte ca latinii aceia răi ca fiarele să-şi dea seama, între mine şi un grec mort n-ar mai fi fost nici o deosebire. Şi totuşi, nu-i cu putinţă, îmi ziceam, aceştia n-or voi să distrugă cel mai mare oraş al creştinătăţii tocmai acum când l-au cucerit… Apoi m-am gândit că, atunci când strămoşii lor au intrat în Ierusalim pe vremurile lui Geoffroi de Bouillon, chiar dacă pe urmă cetatea a devenit a lor, i-au omorât pe toţi – femei, copii şi animale domestice – şi numai mulţumită lui Dumnezeu n-au dat foc Sfântului Mormânt. Adevărat este că aceia erau creştini care intrau într-un oraş al necredincioşilor, dar tocmai în călătoria mea am văzut cum pot să se gâtuie creştinii între ei – un cuvinţel, şi se ştie bine că de ani de zile preoţii noştri se ceartă cu preoţii voştri pe chestia aceea cu Filioque. Şi, în fine, ce să mai vorbim, când războinicul intră într-un oraş, nici o religie nu-i mai ţine piept.“

„Ce ai făcut, deci?“

„Am ieşit de sub poarta aceea şi am mers strivindu-mă de ziduri până ce am ajuns la Hipodrom. Şi acolo am văzut frumuseţea veştejindu-se şi devenind grea ca plumbul. Ştii, eu de când sunt în oraş, mă duceam acolo din când în când să privesc statuia copilei aceleia, cu picioare bine închegate, cu braţe ce păreau de zăpadă şi cu buzele roşii, cu surâsul acela şi cu sânii ei, cu veşmintele şi cu părul dansându-i în vânt, că văzând-o de departe nu puteai crede că-i de bronz, deoarece părea din carne, şi vie…“

„E statuia Elenei din Troia. Dar ce anume s-a întâmplat?“

„Într-un răgaz de câteva clipe am văzut coloana pe care stătea aplecându-se ca un arbore retezat de la rădăcină şi dată jos la pământ, într-un nor de pulbere. Făcută bucăţi, cu trupul acolo jos şi cu capul la câţiva paşi de mine, şi numai atunci am băgat de seamă cât de mare era statuia aceea. Capul nu i l-ai fi putut cuprinde nici cu amândouă braţele desfăcute şi stătea şi mă privea pieziş, aşa cum ar face o fiinţă culcată, cu nasul orizontal şi cu buzele vertical: buze care, iartă-mă, dar păreau că-s cele pe care le au femeile la încheietura picioarelor, iar din ochi îi sărise la o parte pupila şi părea că a orbit dintr-odată, Isuse-Doamne, uite ca asta de-aci!“ Şi sărise iute îndărăt împroşcând cu apă-n toate părţile, pentru că acolo, în apă, făclia îi luminase aşa deodată un cap de piatră, mare cât zece capete de om, care stătea acolo şi ţinea pe el o coloană, dar şi acest cap era culcat, cu gura încă şi mai asemănătoare unei vulve, întredeschisă, cu o mulţime de şerpi pe creştet încolăciţi ca nişte bucle şi cu o paloare mortuară de fildeş vechi.

Nicetas surâse: „Asta-i aici de veacuri; sunt capete de Meduză care nu se ştie de unde vin şi au fost folosite de constructori ca soclu. Te sperii din nimic…“

„Nu mă speriu. Doar că acest cap l-am mai văzut. În altă parte.“

Băgând de seamă că Baudolino se tulbură, Nicetas schimbă vorba: „Tocmai îmi spuneai c-au abătut la pământ statuia Elenei…“

„De-ar fi numai aceea. Toate, toate statuile din Hipodrom şi For, toate cele din metal cel puţin. Se căţărau pe ele, le legau cu nişte funii de cânepă sau cu lanţuri de gât şi de jos le trăgeau cu două sau trei perechi de boi. Am văzut căzând toate statuile vizitiilor, un sfinx, un hipopotam şi un crocodil egipteni, o lupoaică mare cu Romulus şi Remus atârnându-i de ţâţe, precum şi statuia lui Hercule; şi pe aceea am descoperit-o că era aşa de mare, pentru că policarul era cât bustul unui om normal… Şi apoi obeliscul acela de bronz cu toate reliefurile lui, acela ce are deasupră-i femeiuşca de se-nvârte după cum bate vântul…“

„Soaţa Vântului. Ce ruină. Unele erau opere ale unor sculptori antici păgâni, mai vechi decât romanii înşişi. Dar de ce, de ce?“

„Ca să le topească. Primul lucru pe care-l faci când dai iama într-un oraş e să topeşti tot ce nu poţi căra. Se fac cuptoare peste tot, şi mai închipuie-ţi că atâtea case frumoase în flăcări sunt ca nişte cuptoare naturale. Şi apoi, i-ai văzut pe cei din biserică, doar nu se pot vântura de colo-colo ca să dea la vedere că au luat pixidele şi patenele de prin sanctuare. Topeşti, trebuie topit totul repede. Un jaf“, explica Baudolino ca unul care cunoaşte bine un meşteşug, „e ca un cules de vie, trebuie să-mparţi bine ce are de făcut fiecare, căci sunt cei care calcă strugurii, cei care duc mustul în zăcătoare, cei care fac de mâncare pentru călcători, cei care merg s-aducă vinul bun de anul trecut… Un jaf e o treabă serioasă – mai ales dacă voieşti ca din oraşul cu pricina să nu rămână piatră pe piatră, cum a fost în vremea mea la Milano. Dar pentru asta ar fi nevoie de cei din Pavia, aceia ştiau cum se duce la pieire un oraş. Ãştia de aici mai au încă multe de învăţat, dădeau jos statuia, pe urmă se aşezau pe ea şi se puneau pe băut, apoi sosea unul cu vreo fată adusă de păr care striga că e fecioară şi toţi se apucau să-i vâre degetele acolo ca să vadă dacă-i adevărat… La un jaf bine făcut trebuie să cureţi totul iute, casă cu casă, şi abia pe urmă te pui pe chefuit, altfel cei mai îndemânatici iau ce-i mai bun. Dar, în fine, problema mea era că unor oameni de soiul ăsta nici eu n-aş fi avut timp să le povestesc că sunt şi eu născut prin părţile Monferrato-ului. Aşa că un singur lucru era de făcut. M-am pitit după un colţ până ce a intrat pe străduţă un călăreţ, unul care, din pricină că băuse, nu mai ştia nici măcar încotro se duce şi se lăsa purtat de cal. N-a trebuit să fac alta decât să-l trag de un picior, şi a căzut. I-am luat coiful, am lăsat să-i cadă o piatră pe cap…“

„L-ai ucis?“

„Nu, căci era din ceva sfărâmicios, abia atât cât să-l lase leşinat. Mi-am făcut curaj pentru că acela începuse să verse ceva de culoarea micşunelei, i-am luat pieptarul de zale şi haina, coiful, armele, i-am luat calul şi-am dat înainte prin mahalale, până ce am ajuns la poarta Sfintei Sofii, am văzut că acolo intrau cu catârii şi mi-a trecut pe dinainte un grup de soldaţi care duceau cu ei candelabre de argint cu lanţurile lor groase ca pe mână şi vorbind ca nişte lombarzi. Când am văzut deşănţarea, mişelia şi vânzoleala aceea nelegiuită, mi-am pierdut capul, pentru că cei care făceau masacrul acela erau şi ei oameni de pe pământurile mele, fii supuşi ai Papei de la Roma…“

Tot vorbind astfel, tocmai în timp ce făcliile erau pe cale să se stingă, ieşiseră afară din cisternă, în noaptea acum deplină, şi ajunseseră pe nişte străduţe pustii la turnuleţul genovezilor. Bătuseră la poartă, cineva coborâse, fuseseră primiţi şi ajutaţi să se întremeze, cu o bunăvoinţă cam morocănoasă. Baudolino părea să fie unul de-ai casei printre oamenii aceia şi repede li-l înfăţişase pe Nicetas. Unul dintre ei zisese: „E lesne, avem noi grijă, acum duceţi-vă şi vă culcaţi“, şi spuseseră asta cu atâta siguranţă în glas, că nu numai Baudolino, dar şi Nicetas însuşi petrecuse noaptea în pace.

1. Termenul îi desemnează, în secolul al XII-lea, pe cruciaţi.