Paolo Cognetti, Le otto montagne

Copyright © 2016 by Paolo Cognetti

First published in Italy by Giulio Einaudi editore, Torino, 2016

This edition published in agreement with the Author through MalaTesta Lit. Ag., Milano

All rights reserved

© 2017 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6980-6

ISBN PDF: 978-973-46-6981-3

ISBN print: 978-973-46-6686-7

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © mdc1970/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

PAOLO COGNETTI s-a născut la Milano în 1978. A urmat studii de matematică, abandonate în favoarea celor de film. Cititor avid de literatură americană, a debutat cu volumul de povestiri Manuale per ragazze di successo (2004, nominalizat la Premiul Bergamo), urmat de Una cosa piccola che sta per esplodere (2007, distins cu Premiul Settembrini şi Premiul Renato Fucini). Primul său roman, Sofia si veste sempre di nero (2012), a fost nominalizat la Premiul Strega. În 2016 apare romanul Cei opt munţi, care a fost vîndut în peste 20 de ţări încă înainte de publicare, creînd senzaţie în lumea editorială. A mai scris volumele de călătorii New York è una finestra senza tende (2010), Tutte le mie preghiere guardano verso ovest (2014), un jurnal montan (Il ragazzo selvatico, 2014) şi volumul de eseuri A pesca nelle pozze più profonde (2014). Romanul Cei opt munţi a apărut sau este în curs de traducere în peste 30 de ţări şi a fost distins cu Premiul Strega şi Premiul Strega Giovani.

„Rămas-bun! dar asta-ţi mai spun

Cinstit nuntaş, ce nu-mi porţi vina!

Ruga-i slujeşte celui ce iubeşte

Şi pasărea şi omu’ şi jivina.“

S.T. Coleridge, Balada bătrînului marinar¹

1. În Samuel Taylor Coleridge, Balada bătrînului marinar, traducere de Procopie P. Clonțea, prefață și tabel cronologic de Ștefan Avădanei, Institutul European, Iaşi, 2005, p. 105 (n. tr.).

Tatăl meu mergea pe munte în felul lui. Puţin înclinat spre meditație, foarte îndărătnic și temerar. Urca fără să-și dozeze energia, întotdeauna la întrecere cu cineva sau ceva, și, cînd i se părea că se lungeşte prea mult cărarea, o tăia drept pe unde era mai abrupt. Cu el era interzis să te oprești, interzis să te vaiți de foame, de oboseală sau de frig, dar puteai cînta un cîntec, îndeosebi pe furtună sau prin ceața deasă. Și cînd te lansai la vale prin nămeţi.

Mama mea, care îl cunoscuse de copil, spunea că nici atunci nu aștepta pe nimeni, obsedat să prindă din urmă pe oricine vedea mai sus: de aceea, ca să te placă, trebuia să fii sprinten și rîzînd lăsa să se înţeleagă că astfel l-ai cucerit. Mai tîrziu ea a început să prefere să stea pe pajiști sau să-şi cufunde picioarele într-un torent ori să recunoască numele plantelor și al florilor. Chiar şi în vîrf îi plăcea mai cu seamă să scruteze piscurile din depărtare, să se gîndească la piscurile tinereții ei și să-și aducă aminte cînd le escaladase și cu cine, în timp ce pe tata, în acel moment, îl năpădea un fel de dezamăgire și nu-şi dorea decît să se întoarcă acasă.

Cred că erau reacții opuse la aceeași nostalgie. Ai mei se mutaseră în oraș spre vîrsta de treizeci de ani, părăsind Veneto-ul rural unde se născuse mama și crescuse tata ca orfan de război. Primii lor munți, prima iubire, fuseseră Dolomiții. Îi invocau uneori în discuțiile lor cînd eram încă prea mic ca să urmăresc conversația, dar auzeam anumite cuvinte distingîndu-se ca nişte sunete mai cristaline, cu mai mult sens. Masivele Catinaccio, Sassolungo, le Tofane, Marmolada. Era de-ajuns ca tata să rostească unul dintre aceste nume pentru ca ochii mamei să sclipească.

Erau locurile unde se îndrăgostiseră, am priceput și eu asta după un timp: un preot i-a dus acolo cînd erau copii și același preot i-a cununat, într-o dimineață de toamnă, la poalele Tre Cime di Lavaredo, în fața bisericuței ridicate în acel loc. Nunta aceea de la munte era mitul fondator al familiei noastre. Încheiată cu împotrivirea părinților mamei mele din motive pe care nu le cunoşteam, sărbătorită între patru prieteni, cu gecile de vînt drept haine de nuntă și un pat la refugiul Auronzo pentru prima noapte ca soț și soție. Zăpada strălucea deja pe brînele de pe Cima Grande. Era o zi de sîmbătă din octombrie 1972, sfîrșitul sezonului de ascensiuni montane pentru acel an și pentru mulți care aveau să vină: a doua zi au încărcat în mașină bocancii de piele, pantalonii trei sferturi, sarcina ei și contractul lui de angajare și au plecat la Milano.

Calmul nu era o virtute pe care tatăl meu s-o aprecieze, dar în oraș i-ar fi folosit mai ceva ca aerul. La Milano panorama arăta aşa: în anii ’70 locuiam într-un bloc cu vedere spre un bulevard larg şi foarte circulat, sub al cărui asfalt, se spunea, curgea rîul Olona. E adevărat că în zilele ploioase strada se inunda – iar eu îmi imaginam rîul acolo dedesubt vuind în întuneric, umflîndu-se pînă cînd se revărsa din gurile de canal –, dar celălalt rîu, compus din mașini, furgonete, motorete, camioane, autobuze, ambulanțe era mereu umflat. Stăteam sus, la etajul al șaptelea: cele două șiruri de clădiri gemene care se întindeau de-o parte şi de alta a străzii amplificau vacarmul. În unele nopți tata nu mai suporta, se ridica din pat, deschidea larg ferestrele de parcă ar fi vrut să insulte orașul, să-i impună tăcerea sau să toarne peste el smoală fierbinte; stătea acolo un minut şi privea în jos, apoi își punea haina și ieșea să se plimbe.

Pe geamurile alea vedeam mult cer. Alb uniform, nepăsător la anotimpuri, brăzdat doar de zborul păsărilor. Mama se încăpăţîna să cultive flori pe un balconaş înnegrit de fum şi mucegăit de ploi seculare. Acolo, pe balcon, în timp ce îşi îngrijea plăntuţele ei, îmi povestea despre viile din august de la ţară unde crescuse, sau despre frunzele de tutun agăţate de prăjini în uscătorii, sau de lăstarii de sparanghel culeşi moi şi albi, pentru care era nevoie de un talent special să-i poţi vedea ascunşi în pămînt.

Privirea aceea ascuţită îi era acum utilă în cu totul alt mod. În Veneto fusese infirmieră, dar la Milano a obţinut un post de asistent medico-social în cartierul Ulmilor, la periferia de vest a oraşului, printre blocurile de locuinţe sociale. Era o ocupaţie creată recent, după cum era şi centrul de consultanţă familială în care îşi desfăşura activitatea, cu intenţia de a le ajuta pe femei pe perioada sarcinii şi apoi de a urmări atent evoluţia bebeluşului pînă cînd împlinea un an: aşa arăta munca mamei mele şi îi plăcea. Numai că locul unde fusese trimisă s-o exercite semăna mai degrabă cu o misiune. Ulmi prin părţile acelea erau foarte puţini: întreaga toponimie a cartierului, cu străzile lui – a Aninilor, a Brazilor, a Zadelor, a Mestecenilor –, suna ironic printre ditamai blocurile cu douăsprezece niveluri, infestate de toate tipurile de boli. Printre îndatoririle mamei se număra şi aceea de a merge să verifice mediul în care creştea copilul, iar după vizitele acelea rămînea zdruncinată zile în şir. În cazurile mai grave trebuia să facă plîngere la tribunalul pentru minori. Nu-i era uşor să ajungă la asta, unde mai pui că avea parte de o anumită porţie de insulte şi ameninţări, şi totuşi nu se îndoia că e decizia corectă. Nu era singura care credea asta: de asistentele sociale, de educatoare, de învăţătoare se simţea legată printr-un profund sentiment de solidaritate, un fel de responsabilitate feminină şi colectivă faţă de acei copii.

Tatăl meu, în schimb, fusese întotdeauna un solitar. Era chimist într-o fabrică avînd zece mii de muncitori, permanent frămîntată de greve şi concedieri, şi orice se va fi întîmplat acolo, seara se întorcea plin de mînie. La cină stătea şi se se uita ţintă la ştirile de la televizor în tăcere, rămînînd cu tacîmul în aer, ca şi cum s-ar fi aşteptat, dintr-un moment într-altul, la izbucnirea unui nou război mondial, şi înjura în sinea lui la ştirea fiecărei crime, fiecărei crize de guvern, fiecărei creşteri a preţului petrolului, fiecărui atentat cu bombă cu autori necunoscuţi. Cu puţinii colegi pe care îi invita acasă discuta aproape numai despre politică şi ajungea mereu la ceartă. Făcea pe anticomunistul cu comuniştii, pe radicalul cu catolicii, pe liber-cugetătorul cu oricine insista să-l înregimenteze într-o biserică, într-un partid; dar acelea nu erau vremuri pentru a te sustrage înrolărilor şi, în scurtă vreme, colegii tatei n-au mai venit la noi acasă. El, în schimb, a continuat să meargă la fabrică de parcă ar fi trebuit să coboare în tranşee în fiecare dimineaţă. Şi să nu doarmă noaptea, să-şi încleşteze cu prea multă forţă mîinile de orice lucru, să folosească dopuri pentru urechi şi pastile pentru durerea de cap, să izbucnească în crize violente de furie: atunci intra în acţiune mama, care, dintre îndatoririle de cuplu, şi-o asumase şi pe aceea de a-l îmblînzi, de a atenua loviturile în încăierarea dintre tata şi lume.

În casă vorbeau încă în dialectul veneţian. În urechile mele suna ca un limbaj secret între ei doi, ecou al unei vieţi anterioare şi misterioase. O reminiscenţă a trecutului la fel cum erau cele trei fotografii pe care mama le expusese pe măsuţa de la intrare. Mă opream adesea să le studiez atent: prima îi înfăţişa pe părinţii ei la Veneţia, în timpul singurei călătorii pe care o făcuseră vreodată, cadou al bunicului pentru bunica cu ocazia nunţii de argint. În cea de-a doua poză apărea întreaga familie în timpul culesului viei: bunicii aşezaţi în centrul grupului, trei fete şi un băiat în picioare în jurul lor, coşurile cu struguri în ograda fermei. În a treia, acel singur băiat, unchiul meu, zîmbea împreună cu tata lîngă o cruce din vîrful unui munte, cu o coardă făcută colac pe umăr, în haine de alpinist. Murise de tînăr şi de aceea purtam numele lui, cu toate că eu eram Pietro, iar el Piero în vocabularul nostru familial. Şi totuşi, dintre toate persoanele acelea nu cunoşteam pe nimeni. Nu m-au dus niciodată să le vizitez, şi nici ele nu se întîmpla să vină în vizită la Milano. De cîteva ori pe an mama lua un tren sîmbătă dimineaţa, se întorcea duminică seara un pic mai tristă decît plecase, apoi tristeţea îi trecea şi viaţa continua. Erau prea multe lucruri de făcut, persoane de care să aibă grijă, ca să cultive stări melancolice.

Dar trecutul acela ţîşnea la suprafaţă cînd te aşteptai mai puţin. În maşină, în lungul tur care trebuia să mă ducă pe mine la şcoală, pe mama la centrul de consultanţă şi pe tata la fabrică, în unele dimineţi ea intona un vechi cîntec. Începea prima strofă în trafic şi, după cîteva clipe, el i se alătura. Se petreceau la munte în timpul Marelui Război: La tradotta¹, La Valsugana², Il testamento del capitano³. Poveşti pe care deja le ştiam pe de rost şi eu: plecaseră pe front douăzeci şi şapte şi se întorseseră acasă doar cinci. Jos pe rîul Piave rămînea o cruce pentru o mamă care, mai devreme sau mai tîrziu, se ducea să o caute. O iubită aflată departe aştepta, ofta, apoi se sătura să aştepte şi se căsătorea cu altul; cel care murea îi oferea un sărut şi pentru sine cerea o floare. În aceste cîntecele erau cuvinte în dialect, astfel înţelegeam că părinţii mei le aduseseră cu ei din viaţa lor dinainte, dar intuiam şi altceva, şi mai ciudat, anume că, cine ştie cum, cîntecelele vorbeau despre ei doi. Despre ei doi personal, vreau să zic, altfel nu se explica emoţia pe care vocea lor o trăda atît de limpede.

Apoi, în cele cîteva zile cu vînt, toamna sau primăvara, în capătul bulevardelor din Milano apăreau munţii. Se întîmpla după o curbă, pe un pod, pe neaşteptate, şi ochii părinţilor mei, fără să fie nevoie ca unul să-i arate celuilalt, se îndreptau imediat într-acolo. Piscurile erau albe, cerul neobişnuit de albastru, o senzaţie de miracol. Aici jos la noi erau protestele din fabrici, locuinţele sociale supraaglomerate, ciocnirile din piaţă, copiii abuzaţi, mamele adolescente; acolo sus, zăpada. Mama întreba atunci ce munţi erau ăia şi tata privea în jur parcă orientîndu-şi busola în geografia urbană. Ăsta ce e, bulevardul Monza, bulevardul Zara? Atunci e masivul Grigna, spunea după ce chibzuise puţin. Da, cred că e chiar el. Eu îmi aminteam bine povestea: Grigna era o războinică foarte frumoasă şi necruţătoare, punea să se tragă cu săgeţi şi să fie ucişi cavalerii care urcau să-i declare iubirea, aşa că Dumnezeu o pedepsise transformînd-o în munte. Şi acum era acolo, în parbriz, lăsîndu-se admirată de noi trei, fiecare cu gîndurile lui diferite şi tăcute. Apoi culoarea de la semafor se schimba, un pieton traversa în fugă, cineva din spate claxona, tata îl trimitea la dracu’, băga furios în viteză şi se îndepărta de acel moment frumos accelerînd.

A venit sfîrşitul anilor ’70 şi, în timp ce Milano era trecut prin foc şi sabie, ei doi şi-au pus din nou bocancii în picioare. Nu s-au îndreptat spre est, de unde veniseră, ci spre vest, continuînd parcă fuga: spre Ossola, Valsesia, Val d’Aosta, munţi mai înalţi şi mai exigenţi. Mama avea să-mi povestească mai tîrziu că, prima dată, a fost cuprinsă de o neaşteptată senzaţie de apăsare. În comparaţie cu reliefurile blînde din Veneto şi din Trentino, văile acelea occidentale i se păreau înguste, întunecoase, strîmte ca nişte defileuri; stînca era umedă şi neagră, torenţi şi cascade curgeau la vale pretutindeni. Cîtă apă, s-a gîndit. Probabil că plouă foarte mult pe-aici. Nu-şi dădea seama că toată apa aceea provenea dintr-un izvor neobişnuit, nici că ea şi tata mergeau drept către el. Au urcat pe vale pînă cînd au fost suficient de sus ca să iasă din nou la soare: acolo peisajul s-a deschis şi, brusc, în faţa ochilor aveau masivul Monte Rosa. O lume arctică, o iarnă veşnică ce se înstăpînea peste păşunile estivale. Pe mama a speriat-o. Tata, în schimb, spunea că a fost ca şi cum ar fi descoperit un alt ordin de mărime – să vii de pe munţii oamenilor şi să te trezeşti pe munţii giganţilor. Şi, bineînţeles, s-a îndrăgostit de ei la prima vedere.

Nu cunosc locul precis din ziua aceea. Cine ştie dacă o fi fost Macugnaga, Alagna, Gressoney, Ayas. Pe-atunci ne mutam în fiecare an, urmînd nomadismul neliniştit al tatei, făcînd înconjurul muntelui care îl cucerise. Mai mult decît văile îmi amintesc casele, dacă se pot numi aşa: închiriam un bungalou în camping sau o cameră la vreo pensiune din sat unde rămîneam două săptămîni. Nu era niciodată suficient spaţiu pentru a face din acele locuri unele primitoare, nici timp să te ataşezi de ceva, dar pe tata nu-l interesau lucrurile astea şi nici măcar nu băga de seamă. Cum ajungeam, îşi schimba îmbrăcămintea: lua din geantă cămaşa în carouri, pantalonii reiaţi, puloverul de lînă; îmbrăcat iarăşi în vechile lui haine, devenea un alt om. Petrecea acea scurtă vacanţă bătînd cărările, ieşind dimineaţa devreme şi întorcîndu-se seara sau a doua zi, plin de praf, ars de soare, obosit şi fericit. La cină ne povestea de capre-negre şi capre alpine, de nopţi în adăpost, de cerurile înstelate, de zăpada care sus cădea şi în august, iar cînd era cu adevărat fericit, conchidea: chiar mi-aş fi dorit să fiţi acolo cu mine.

Cert e că mama refuza să urce pe gheţar. Îi era o frică iraţională şi neclintită de el: spunea că pentru ea muntele se termina la trei mii de metri, înălţimea Dolomiţilor ei. Înălţimilor de trei mii de metri le prefera pe acelea de două mii – păşunile, torenţii, pădurile – şi o iubea mult şi pe cea de o mie de metri, viaţa din satele acelea de lemn şi piatră. Cînd tata era plecat, îi plăcea să iasă la plimbare cu mine, să bea o cafea în piaţă, să-mi citească o carte pe o pajişte, să pălăvrăgească un pic cu cine trecea. Suferea mai ales din cauza mutărilor noastre permanente. Şi-ar fi dorit o casă care să devină a ei şi un sat în care să revină, îi cerea asta deseori tatei: el spunea că nu erau bani să plătească încă o chirie pe lîngă cea din Milano, ea a negociat o sumă care să-i fie de ajuns şi, în fine, el i-a îngăduit să înceapă să caute.

Seara, odată strînse resturile de la cină, tata întindea pe masă o hartă topografică şi începea să studieze cărarea de a doua zi. Lîngă hartă ţinea o cărticică gri a C.A.I.⁴ şi jumătate de pahar de grappa din care, cînd şi cînd, lua cîte o înghiţitură. Mama îşi savura momentul de libertate aşezîndu-se într-un fotoliu sau pe pat şi cufundîndu-se în vreun roman: timp de o oră sau două dispărea în el de parcă ar fi fost altundeva. Atunci eu mă urcam pe genunchii tatălui meu ca să văd ce făcea. Îl găseam vesel şi volubil, complet diferit de tatăl din oraş cu care eram obişnuit. Îmi arăta bucuros harta şi mă învăţa cum se citea. Ăsta e un torent, îmi semnala, ăsta un mic lac şi ăstălalt e un grup de colibe. Aici, după culoare, poţi distinge pădurea, pajiştea alpină, grohotişul, gheţarul. Liniile astea curbe indică altitudinea: cu cît sînt mai dese, cu atît muntele e mai abrupt, pînă acolo unde nici măcar nu se mai poate urca; pe aici pe unde sînt mai rare, panta e lină şi traversează cărările, vezi? Punctele astea marcate cu o cotă indică piscurile. Pe piscuri mergem. Coborîm numai cînd ajungem unde nu se mai poate urca. Înţelegi?

Nu, nu puteam înţelege. Trebuia să văd lumea aceea care-i oferea atîta fericire. După cîţiva ani, cînd am început să urcăm împreună, tatăl meu spunea că-şi aminteşte perfect cum se manifestase vocaţia mea. Într-o dimineaţă se pregătea să iasă în timp ce mama dormea şi, legîndu-şi şireturile de la bocanci, se trezise cu mine în faţa lui, îmbrăcat şi gata să-l urmez. Probabil că mă pregătisem în pat. În beznă, îl speriasem de parcă aş fi avut mai mult de cei şase sau şapte ani ai mei: eram deja cel care urma să devină, în povestea lui, prevestirea unui fiu adult, o fantasmă a viitorului.

Nu vrei să mai dormi un pic? mă întrebase cu voce scăzută, ca să n-o trezească pe mama.

Vreau să vin cu tine, răspunsesem, sau aşa susţinea el: dar poate că-i plăcea să-şi amintească pur şi simplu fraza.

1. Convoiul militar (it.) (n. tr.).

2. Vale în Trentino (n. tr.).

3. Testamentul căpitanului (it.) (n. tr.).

4. Clubul Alpin Italian (n. tr.).

Partea întîi

Muntele copilăriei

Unu

Satul Grana se afla în locul unde se bifurca una dintre văile acelea, ignorat de cine trecea pe acolo ca o posibilitate irelevantă, închisă în sus de creste gris-fer şi în jos de o stîncă abruptă care împiedică accesul. Pe stîncă, ruinele unui turn supravegheau cîmpuri de-acum sălbăticite. Un drum neasfaltat se desprindea din şoseaua principală şi urca pieptiş, în serpentine, pînă la poalele turnului; după ce trecea de el, devenea mai lin, cotea pe versantul muntelui şi pătrundea în vale la jumătatea urcuşului, continuînd pe o suprafaţă aparent netedă. Era iulie cînd am pornit pe el, în 1984. Pe pajişti oamenii coseau iarba. Valea era mai largă faţă de cum părea de jos, numai păduri pe partea cu umbră şi terase pe cea însorită: jos, printre tufişurile de arbuşti, curgea un torent pe care din cînd în cînd îl întrezăream licărind, şi a fost primul lucru din Grana care mi-a plăcut. Pe vremea aceea citeam romane de aventuri. Dragostea pentru rîuri mi se trăgea de la Mark Twain. M-am gîndit că acolo jos se putea pescui, sări în apă, înota, doborî cîţiva copăcei şi construi o plută, şi, furat de aceste reverii, n-am băgat de seamă satul care apăruse după o curbă.

— Aici e, a spus mama. Mergi încet.

Tata a încetinit la pas de om. Încă de cînd porniserăm, urma docil indicaţiile ei. S-a aplecat la dreapta şi la stînga, în praful ridicat de maşină, privind îndelung grajdurile, coteţele de pui, fînarele din bîrne de lemn, ruinele arse sau prăbuşite, tractoarele pe marginea drumului, maşinile de făcut baloţi de fîn. Doi cîini negri cu cîte un clopoţel la gît au ţîşnit dintr-o curte. În afară de cîteva case mai recente, tot satul părea clădit din aceeaşi piatră gri a muntelui şi stătea lipit de el ca un afloriment, o străveche alunecare de teren; puţin mai sus păşteau caprele.

Tata n-a zis nimic. Mama, care descoperise locul acela pe cont propriu, l-a pus să oprească într-o mică piaţă şi a coborît din maşină, ducîndu-se s-o caute pe proprietara casei în timp ce noi descărcam bagajele. Unul din cîini a venit spre noi lătrînd şi tata a făcut ceva ce nu-l văzusem niciodată făcînd: a întins o mînă ca să se lase amuşinat, i-a zis ceva drăguţ şi l-a mîngîiat între urechi. Poate că se descurca mai bine cu cîinii decît cu oamenii.

— Deci? m-a întrebat în timp ce desprindea elasticele de la portbagajul de pe maşină. Cum ţi se pare?

Foarte frumos, aş fi vrut să răspund. Un miros de fîn, grajd, lemne, fum şi cine ştie ce altceva mă izbise, încărcat de promisiuni, cum coborîsem din maşină. Dar nu eram sigur că e răspunsul corect, aşa că am zis:

— Nu mi se pare rău, dar ţie?

Tata a dat din umeri. A ridicat privirea peste valize şi s-a uitat la şandramaua din faţa noastră. Se înclina într-o parte şi cu siguranţă s-ar fi prăbuşit fără cei doi pari cu care era proptită. Înăuntru erau stivuiţi nişte baloţi de fîn, iar peste fîn zăcea o cămaşă de blugi pe care şi-o scosese cineva şi o uitase.

— Eu am crescut într-un loc ca ăsta, a spus fără să-mi dea de înţeles dacă era o amintire bună sau rea.

A apucat mînerul unei valize şi a vrut s-o dea jos, dar apoi i-a trecut prin minte altceva. M-a privit cu aerul că-i venise o idee destul de amuzantă.

— După tine, trecutul poate trece încă o dată?

— E greu, am spus ca să nu mă hazardez. Îmi lansa mereu astfel de şarade. Vedea în mine o inteligenţă asemănătoare cu a lui, înclinată spre logică şi matematică, şi se gîndea că are datoria s-o pună la încercare.

— Ia uite la torentul ăla, îl vezi? a spus. Să ne închipuim că apa e timpul care curge. Dacă aici unde sîntem noi e prezentul, în ce parte crezi că e viitorul?

M-am gîndit. Asta părea uşoară. Am dat răspunsul cel mai evident:

— Viitorul e unde se duce apa, în jos, pe acolo.

— Greşit, a decretat tata. Din fericire. Apoi, ca şi cum ar fi scăpat de o greutate, a spus: Hopa – cuvîntul pe care îl folosea cînd mă ridica şi pe mine, şi prima din cele două valize a aterizat pe pămînt cu o bufnitură.

Casa pe care o închiriase mama se afla în partea de sus a satului, într-o curte adunată în jurul unei adăpători. Purta semnele a două origini diferite: prima era cea a zidurilor, a verandelor din zadă înnegrită, a acoperişului din plăci de ardezie acoperite de muşchi, a coşului mare şi plin de funingine, şi era o origine străveche; a doua era doar veche. O epocă în care în interiorul casei fusese pus linoleum pe podele, fuseseră atîrnate postere cu flori pe pereţi, fuseseră fixate dulăpioarele suspendate şi spălătorul în bucătărie, toate deja mucegăite şi decolorate. Doar un obiect scăpase de mediocritate, o sobă neagră din fontă, masivă şi austeră, cu mîner din alamă şi patru ochiuri pentru gătit. Fusese recuperată probabil dintr-un alt loc şi din alt timp. Dar cred că mamei îi plăcea mai ales ce nu exista, pentru că găsise, de fapt, o casă aproape goală: a întrebat-o pe proprietară dacă o puteam aranja un pic şi ea s-a mulţumit să răspundă:

— Faceţi cum doriţi.

N-o mai închiriase de ani de zile şi cu siguranţă nu se aştepta s-o închirieze în vara aceea. Avea gesturi tăioase, dar nu era nepoliticoasă. Cred că se simţea stînjenită pentru că muncea la cîmp şi nu se putuse schimba. I-a dat mamei o cheie mare din fier, şi-a încheiat nişte explicaţii despre cum se foloseşte apa caldă, a protestat scurt înainte să accepte plicul pe care mama îl pregătise.

Tata nu mai era acolo deja de o bucată de vreme. Pentru el toate casele aveau aceeaşi valoare şi a doua zi trebuia să fie la birou. Ieşise pe verandă să fumeze, cu mîinile pe balustrada de lemn negeluit şi ochii spre piscuri. Părea că le studiază ca să înţeleagă de unde să dezlănţuie atacul. A intrat după ce proprietara casei plecase, evitînd astfel s-o salute, cuprins între timp de melancolie; a spus că se duce să cumpere ceva pentru prînz şi că voia să pornească din nou la drum înainte să se însereze.

În casa aceea, după ce tata a plecat, mama a revenit la o versiune a ei pe care n-o cunoscusem niciodată. Dimineaţa, cum se scula din pat, îngrămădea surcelele în sobă, mototolea o foaie de ziar şi scăpăra un chibrit pe fonta zgrunţuroasă. Nu o deranja fumul care se răspîndea atunci în bucătărie, nici pătura pe care o ţineam pe noi pînă se încălzea camera, nici laptele care mai tîrziu dădea în foc şi ardea pe plita încinsă. La micul dejun îmi dădea pîine prăjită şi gem. Mă spăla la robinet, clătindu-mi faţa, gîtul şi urechile, apoi mă ştergea cu un şervet şi mă trimitea afară: ca să mă duc să stau la aer şi la soare şi să scap, în sfîrşit, măcar un pic de delicateţea mea urbană.

În acele zile torentul a devenit teritoriul meu de explorare. Erau două hotare peste care îmi era interzis să trec: în sus un podeţ din lemn, dincolo de care malurile deveneau mai abrupte şi se uneau într-un defileu, iar în jos desişul de la poalele stîncii, unde apa înainta spre fundul văii. Era porţiunea pe care mama putea s-o controleze de pe veranda casei, dar făcea cît un rîu întreg. Torentul se prăvălea în salturi, la început într-un şir de repezişuri înspumate, printre bolovani mari de pe care mă aplecam să observ reflexele argintii de pe fundul apei. Mai încolo încetinea şi se bifurca, de parcă din tînăr cum era devenea adult, şi decupa insuliţe colonizate de mesteceni, pe unde puteam traversa sărind pînă pe malul opus. Şi mai încolo o învălmăşeală de lemne forma un stăvilar. În acel punct cobora o ravenă şi avalanşa, iarna, adusese trunchiuri de copac şi crengi care acum putrezeau în apă, dar eu nu ştiam nimic despre asemenea lucruri pe vremea aceea. Pentru mine era un moment din viaţa torentului cînd acesta întîlnea un obstacol, se oprea şi se învolbura. Pînă la urmă mă aşezam acolo de fiecare dată să privesc algele care se unduiau sub suprafaţă.

Un băieţel îşi ducea vacile la păscut pe pajiştile din lungul malului. În opinia mamei, era nepotul proprietarei casei noastre. Avea mereu la el un baston galben, de plastic, încovoiat la capăt, cu care mîna vacile pe o coastă ca să le împingă în jos spre iarba înaltă. Erau şapte bălţate maronii tinere şi neastîmpărate. Băieţelul zbiera la ele cînd plecau de capul lor şi se întîmpla să alerge înjurînd după una sau alta, în timp ce la întoarcere urca povîrnişul şi se răsucea să le cheme aşa: O, o, o, sau E, e, e, pînă cînd ele, împotriva voinţei, îl urmau în grajd. Se aşeza pe păşune şi le supraveghea de undeva de sus, crestînd un lemnişor cu briceagul.

— Nu-i voie să stai acolo, mi-a spus singura dată cînd mi-a vorbit.

— De ce? am întrebat.

— Striveşti iarba.

— Şi unde e voie?

— Acolo.

Mi-a arătat malul celălalt al torentului. De unde mă aflam, nu-mi dădeam seama cum să ajung acolo, dar nu voiam să-l întreb şi nici să negociez o traversare peste iarba lui. Aşa că am intrat în apă fără să-mi scot pantofii. Am încercat să mă ţin drept în curent şi să nu dau nici un semn de şovăială, ca şi cum era ceva obişnuit pentru mine să trec prin rîuri. Am traversat, m-am aşezat pe un bolovan cu pantalonii uzi şi pantofii din care picura apă, dar cînd m-am răsucit, băieţelul nu mai era atent la mine.

În felul acela, el pe un mal şi eu pe celălalt, am petrecut cîteva zile fără să catadicsim să ne aruncăm vreo privire.

— De ce nu te duci la el să vă împrieteniţi? m-a întrebat mama într-o seară în faţa sobei. În casă se impregnase umiditatea prea multelor ierni, aşa că aprindeam focul pentru cină şi apoi rămîneam să ne încălzim pînă cînd se făcea ora de mers la culcare. Fiecare îşi citea cartea şi, din cînd în cînd, între o pagină şi alta, se mai înteţea focul şi, odată cu el, conversaţia. Soba cea mare şi neagră ne asculta.

— Dar cum fac, am răspuns. Nu ştiu ce să spun.

— Îi spui, salut. Îl întrebi cum îl cheamă. Îl întrebi cum le cheamă pe vacile lui.

— Sigur, noapte bună, am spus prefăcîndu-mă absorbit de lectură.

Cînd venea vorba de relaţiile sociale, mama era mult mai avansată decît mine. Cum în sat nu erau prăvălii, cît timp eu exploram torentul meu, ea găsise grajdul de unde se puteau cumpăra lapte şi brînză, grădina de zarzavat care vindea cîteva feluri de legume şi joagărul de unde să facă rost de resturile de cherestea. Se înţelesese şi cu băiatul de la fabrica de produse lactate, care trecea dimineaţa şi seara cu dubiţa să ia bidoanele de lapte, să-i aducă pîine şi nişte cumpărături. Şi nu ştiu cum, după o săptămînă, atîrnase nişte jardiniere pe verandă şi le umpluse cu muşcate. Acum recunoşteai casa noastră de departe şi îi auzisem deja pe puţinii locuitori din Grana care o salutau spunîndu-i pe nume.

— Oricum, nu contează, am spus un minut mai tîrziu.

— Ce nu contează?

— Să ai prieteni? Mie-mi place şi să stau singur.

— A, da? a zis mama. A ridicat ochii de pe pagină şi, fără să zîmbească, ca şi cum ar fi fost o chestiune foarte serioasă, a adăugat: Eşti sigur?

Aşa că a decis să mă ajute ea. Nu toată lumea e de acord, dar mama credea cu tărie în necesitatea de a interveni în viaţa altora. După cîteva zile, în aceeaşi bucătărie, l-am găsit pe băieţelul cu vacile luînd micul dejun aşezat pe scaunul meu. L-am adulmecat, sincer să fiu, înainte să-l văd, pentru că avea acelaşi miros de grajd, fîn, lapte prins, pămînt reavăn şi fum de lemne care pentru mine, începînd de atunci, a fost întotdeauna mirosul muntelui, un miros pe care l-am regăsit pe orice munte al lumii. Îl chema Bruno Guglielmina. Numele îl purtau toţi cei din Grana, a ţinut să ne explice, dar numai el avea prenumele Bruno. Era cu cîteva luni mai mare decît mine, dat fiind că era născut în ’72, dar în noiembrie. Devora biscuiţii pe care mama i-i oferea de ziceai că nu mîncase aşa ceva în viaţa lui. Ultima descoperire a fost că nu doar eu îl studiasem pe el jos la păşune, dar şi el mă observase pe mine în timp ce amîndoi ne prefăceam că ne ignorăm.

— Ţie îţi place torentul, nu-i aşa? m-a întrebat.

— Da.

— Ştii să înoţi?

— Puţin.

— Să pescuieşti?

— Cred că nu.

— Hai să-ţi arăt ceva.

Aşa a zis şi a sărit de pe scaun, eu am schimbat o privire cu mama şi apoi am alergat după el fără să mă gîndesc de două ori.

Bruno m-a dus într-un loc pe care-l ştiam, unde torentul trecea la umbra podeţului. Cînd am ajuns pe mal, mi-a poruncit să stau pe cît posibil tăcut şi ascuns. Apoi s-a aplecat uşor-uşor de pe un bolovan, cît să poată să pîndească de acolo. Mi-a făcut semn cu mîna să aştept. În timp ce aşteptam, l-am privit: avea părul blond-cînepiu şi gîtul ars de soare. Purta pantaloni care nu erau mărimea lui, sumeşi la glezne şi cu turul lăsat, ca o caricatură de om adult. Avea şi purtări de adult, un fel de gravitate în voce şi în gesturi: cu un semn mi-a poruncit să mă duc lîngă el şi m-am supus. M-am aplecat de pe bolovan ca să privesc unde privea el. Nu ştiam ce trebuia să văd: acolo în spate torentul forma o cataractă şi un mic ochi de apă umbrit, adînc poate pînă la genunchi. Ropotul cascadei agita suprafaţa apei. Pe margini plutea un deget de spumă şi într-o creangă mare înţepenită de-a curmezişul se strînseseră iarbă şi frunze putrede. Nu era nimic deosebit la priveliştea aceea, doar apă care curgea de pe munte, şi totuşi mă încînta ori de cîte ori mă uitam, şi nu ştiam de ce.

După ce am scrutat puţin ochiul de apă, am văzut suprafaţa despicîndu-se uşor şi mi-am dat seama că acolo era ceva viu. Una, două, trei, patru umbre fusiforme cu botul spre curent, numai coada mişcîndu-se încet pe orizontală. Cînd şi cînd una dintre umbre se deplasa brusc şi se oprea în alt punct, alteori îşi scotea spinarea din apă şi apoi se scufunda la loc, dar continuînd să privească spre cataractă. Eram mai în aval faţă de ele, de aceea nu ne văzuseră încă.

— Sînt păstrăvi? am şoptit.

— Peşti, a spus Bruno.

— Şi stau mereu acolo?

— Nu mereu. Uneori schimbă locul.

— Dar ce fac?

— Vînează, a răspuns părîndu-i-se ceva absolut firesc. Eu, în schimb, învăţam asta chiar atunci. Mă gîndisem mereu că un peşte înoată în sensul curgerii apei, cum ar fi mai uşor, şi nu că-şi iroseşte puterile înotînd împotriva curentului. Păstrăvii îşi mişcau coada atît cît trebuia ca să rămînă pe loc. Aş fi vrut să ştiu ce vînau. Poate musculiţele pe care le vedeam roind deasupra apei şi rămînînd parcă prinse în capcană. Am stat şi am privit o vreme scena încercînd să înţeleg mai bine, înainte ca Bruno să se plictisească brusc: a sărit în picioare, a dat din mîini şi imediat păstrăvii au ţîşnit ca săgeţile de acolo. M-am dus să văd. Fugiseră din mijlocul ochiului de apă care încotro. Am privit în el şi tot ce am văzut a fost prundişul alb şi albastru de pe fund, apoi a trebuit să renunţ ca să-l urmez pe Bruno care urca în goană pe malul celălalt al torentului.

Puţin mai sus, o clădire izolată se ivea pe mal precum casa unui paznic. Se părăginea printre urzicile, murii de zmeură, cuiburile de viespi care se uscau la soare. În sat erau multe asemenea ruine. Bruno şi-a pus mîinile pe zidurile din piatră acolo unde acestea se întîlneau într-o muchie plină de crăpături, s-a ridicat şi din două salturi a ajuns la fereastra de la primul nivel.

— Hai! a spus ivindu-se acolo sus. Apoi însă a uitat să mă aştepte, poate pentru că nu i se părea nimic greu, sau pentru că nu-i trecea prin minte că aş avea nevoie de ajutor, sau numai pentru că aşa era obişnuit, ca fiecare să se descurce singur, fie că-i era uşor sau greu. L-am imitat cum am putut. Am simţit sub degete piatra zgrunţuroasă, călduţă, uscată. Mi-am zgîriat braţele de pervazul ferestruicii, m-am uitat înăuntru şi l-am văzut pe Bruno care, printr-un chepeng din podea, se lăsa în jos pe o scară mobilă care ducea dedesubt. Cred că decisesem deja că l-aş fi urmat oriunde.

Acolo jos, în semiîntuneric, era o încăpere pe care nişte ziduri joase o împărţeau în patru compartimente de dimensiuni egale, semănînd cu nişte căzi. În aer persista un miros de mucegai şi lemn putred. Pe măsură ce ochii mi se obişnuiau cu întunericul, am văzut că pe podea zăceau împrăştiate cutii de bere, sticle, ziare vechi, cămăşi zdrenţuite, pantofi găuriţi, bucăţi de unelte ruginite. Bruno se aplecase peste o mare piatră şlefuită, albă, în formă de roată, aşezată într-un colţ al camerei.

— Ce-i aia? am întrebat.

— Piatra, a spus. Piatra de moară, a adăugat.

M-am aplecat lîngă el ca să privesc. Ştiam ce e o piatră de moară, dar nu văzusem niciodată una cu ochii mei. Am întins o mînă. Piatra era rece, vîscoasă şi în gaura din mijloc crescuse muşchi care îţi rămînea pe buricele degetelor ca un mîl verde. Am simţit că-mi iau foc braţele de la zgîrieturile de mai devreme.

— Trebuie s-o ridicăm în picioare, a spus Bruno.

— De ce?

— Aşa se poate rostogoli.

— Unde?

— Cum unde? La vale, nu?

Am clătinat din cap pentru că nu înţelegeam. Bruno mi-a explicat cu răbdare:

— O ridicăm în picioare. O împingem afară. Şi apoi îi facem vînt în jos pe torent. În felul ăsta peştii sar din apă şi noi îi mîncăm.

Ideea mi s-a părut imediat măreaţă şi irealizabilă. Blocul ăla de piatră era prea greu pentru noi doi. Dar era atît de frumos să ţi-l imaginezi rostogolindu-se la vale şi atît de frumos să ne imaginăm pe noi înşine capabili de asta, că am hotărît să nu obiectez. Cineva probabil că încercase deja, pentru că sub piatră, între aceasta şi podea, fuseseră înfipte două pene de tăiat lemne. Intrau atît cît trebuia ca să o salte de jos. Bruno a luat un băţ zdravăn, mînerul unui tîrnăcop sau al unei lopeţi, şi a început să-l înfigă în crăpătura aceea ciocănindu-l cu o piatră ca pe un cui. Cînd vîrful a intrat, a împins piatra sub mîner şi a ţinut-o cu piciorul.

— Acum ajută-mă, a spus.

— Ce trebuie să fac?

M-am dus şi m-am aşezat lîngă el. Trebuia să împingem amîndoi în jos, folosindu-ne greutatea corpurilor ca să ridicăm piatra de moară. Aşa că ne-am atîrnat împreună de mîner şi, cînd picioarele mi s-au desprins de pămînt, am simţit pentru o clipă că blocul de piatră se mişcă. Sistemul născocit de Bruno era cel corect şi, cu o pîrghie mai bună, poate că ar fi funcţionat, dar lemnul acela vechi s-a îndoit sub greutatea noastră, a trosnit şi în cele din urmă s-a rupt brusc, făcîndu-ne să cădem. Bruno s-a rănit la o mînă. A înjurat şi a fluturat-o prin aer.

— Te-ai lovit? am întrebat.

— Piatră de căcat, a spus sugîndu-şi rana. Odată şi-odată te mişc eu de acolo. A urcat pe scăriţă şi a dispărut sus mînat de o furie nestăpînită, şi imediat l-am auzit sărind jos de la fereastră şi îndepărtîndu-se în fugă.

În seara aceea, în pat, m-am chinuit să adorm. Agitaţia mă ţinea treaz: avusesem parte de o copilărie solitară şi nu eram obişnuit să fac lucrurile în doi. Cred că şi în privinţa asta eram la fel ca tata. Dar în ziua aceea simţisem ceva, un sentiment neaşteptat de familiaritate, care mă atrăgea şi mă speria în acelaşi timp, ca o trecătoare spre un teritoriu necunoscut. Ca să mă liniştesc, am căutat o imagine în minte. M-am gîndit la torent: la ochiul de apă, la cataractă, la păstrăvii care dădeau din coadă ca să rămînă pe loc, la frunzele şi crenguţele care curgeau la vale. Şi apoi la păstrăvii care ţîşneau spre prăzile lor. Am început să înţeleg un fapt, anume că toate lucrurile, pentru un peşte de rîu, vin de la munte: insecte, crengi, frunze, orice. De aceea se uită în sus aşteptînd ce trebuie să vină. Dacă locul unde intri într-un rîu e prezentul, m-am gîndit, atunci trecutul e apa care te-a depăşit, cea care curge la vale şi unde nu mai e nimic pentru tine, în timp ce viitorul e apa care vine de sus, aducînd pericole şi surprize. Trecutul e în aval, viitorul în amonte. Iată cum ar fi trebuit să-i răspund tatălui meu. Orice o însemna destinul, locuieşte în munţii pe care îi avem deasupra capului.

Apoi, încet, şi aceste gînduri au dispărut şi am stat să ascult. De-acum eram obişnuit cu zgomotele nopţii, puteam să le recunosc pe fiecare în parte. Asta, m-am gîndit, e fîntîna de la adăpătoare. Ăsta e clopoţelul unui cîine care se plimbă noaptea. Ăsta e zumzăitul electric al singurului stîlp de iluminat din Grana. M-am întrebat dacă Bruno, în patul lui, asculta aceleaşi sunete. Mama a dat pagina în bucătărie în timp ce trosnetul din sobă mă legăna spre somn.

În restul lunii iulie n-a trecut o zi fără să ne întîlnim. Ori mă duceam eu la păşune, ori Bruno împrejmuia vacile, lega o sîrmă la bateria unei maşini şi sosea pe neaşteptate la noi în bucătărie. Mai mult decît biscuiţii cred că îi plăcea de mama. Îi plăcea atenţia pe care i-o acorda. Ea îl întreba deschis, direct, cum era obişnuită să facă în meseria ei, şi el răspundea foarte mîndru că pe o doamnă de la oraş atît de amabilă o interesează povestea lui. Ne-a spus că e cel mai tînăr locuitor din Grana şi, de asemenea, ultimul copil din sat, dat fiind că nu erau alţii pe drum. Tatăl lui era plecat o bună parte din an, apărea rar şi doar iarna, iar imediat cum simţea aer de primăvară, pornea din nou spre Franţa sau spre Elveţia sau oriunde găsea un şantier în căutare de muncitori. Mama lui, în schimb, nu se mişcase niciodată de acolo: pe cîmpurile mai sus de case avea o grădină de zarzavat, un coteţ de pui, două capre, stupii de albine; n-o interesa decît să aibă grijă de acel mic regat. În clipa în care a descris-o, am înţeles imediat cine era. O femeie pe care o văzusem deja cînd trecea pe uliţă, împingînd o roabă sau cărînd o sapă, şi care mă depăşea cu capul plecat fără ca măcar să mă observe. Ea şi cu Bruno locuiau în casa unui unchi, soţul proprietarei casei noastre, posesorul cîtorva păşuni şi vaci de lapte. Acum unchiul acesta era la munte cu verii mai mari: Bruno a făcut semn spre fereastră, de unde în momentul acela vedeam doar păduri şi grohotişuri, şi a adăugat că el urma să se ducă după ei în august, împreună cu vacile mai tinere pe care i le lăsaseră aici.

— La munte? am întrebat.

— Adică la fermă. Ştii ce-i o fermă?

Am clătinat din cap.

— Şi unchii se poartă bine cu tine? l-a întrerupt mama.

— Sigur că da, a spus Bruno. E multă treabă.

— Dar mergi şi la şcoală?

— Da, da.

— Îţi place?

Bruno a ridicat din umeri. Nu putea să spună da nici ca să-i facă o bucurie.

— Şi mama ta şi tatăl tău ţin unul la altul?

Acum şi-a desprins privirea. A strîmbat din gură într-un fel care putea însemna nu, sau poate un pic, sau poate că nu era cazul să stea şi să discute despre asta. Mamei i-a fost suficient acest răspuns şi n-a insistat, dar ştiam că ceva în conversaţia aceea nu-i plăcuse. N-ar fi lăsat-o baltă fără să înţeleagă.

Cînd eu şi Bruno ne duceam pe-afară, nu vorbeam despre familiile noastre. Ne plimbam prin sat, niciodată prea departe de vacile lui care păşteau. Din spirit de aventură exploram casele părăsite. La Grana erau mai multe decît ne-am fi putut dori: vechi grajduri, vechi fînare şi grînare, o veche prăvălie cu rafturile prăfuite şi goale, un vechi cuptor de pîine înnegrit de fum. Peste tot aceleaşi gunoaie pe care le văzusem la moară, ca şi cum mult timp după ce clădirile acelea nu mai fuseseră folosite cineva le-ar fi ocupat ilegal şi apoi le-ar fi părăsit din nou. În unele bucătării mai găseam încă masa şi banca, cîteva farfurii sau pahare în bufet, tigaia agăţată pe horn. La Grana, în 1984, locuiau paisprezece persoane, dar în alte vremuri e posibil să fi trăit o sută.

O clădire domina centrul satului, mai modernă şi impunătoare decît casele din jurul ei: avea trei niveluri tencuite în alb, o scară exterioară, o curte interioară, un zid de incintă parţial prăbuşit. Am intrat pe acolo, trecînd peste mărăcinii care invadaseră curtea. La parter uşa era doar întredeschisă, iar cînd Bruno a împins-o, ne-am trezit într-un hol întunecos, dotat cu bănci şi cuiere din lemn. Am înţeles imediat unde ne aflam, poate pentru că toate şcolile seamănă: dar acum în şcoala din Grana erau educaţi doar nişte iepuri mari, gri, care ne urmăreau speriaţi cu privirea dintr-un şir de cuşti. Sala mirosea a paie, hrană pentru animale, urină, vin care se făcea oţet. Pe o estradă din lemn, unde odată fusese probabil catedra, zăceau aruncate cîteva damigene goale, dar nimeni nu avusese curajul să dea jos crucifixul de pe perete, nici să facă lemne de foc din pupitrele stivuite în fundul sălii.

Pupitrele acelea m-au atras mai mult decît iepurii. M-am dus să le privesc de aproape: erau lungi şi înguste, avînd patru găuri pentru călimară fiecare şi lemnul lustruit de toate mîinile care stătuseră pe ele. Pe marginea interioară aceleaşi mîini scrijeliseră nişte litere cu cuţitul sau poate cu vîrful unui cui. Iniţiale. G de la Guglielmina apărea adesea.

— Ştii cine sînt?

— Unii da, a spus Bruno. Pe alţii nu-i cunosc, dar am auzit vorbindu-se despre ei.

— Dar cînd a fost asta?

— Nu ştiu. Şcoala asta e închisă dintotdeauna.

N-am mai apucat să întreb altceva că am auzit-o pe mătuşa lui Bruno strigînd. Aşa se încheiau aventurile noastre: ne ajungea chemarea aceea autoritară, o dată, de două, de trei ori, oriunde am fi fost. Bruno a pufnit. Apoi şi-a luat rămas-bun şi a rupt-o la fugă. Lăsa totul la jumătate, un joc, o conversaţie, şi în ziua aceea ştiam că n-o să-l revăd.

În schimb eu am mai rămas un pic în vechea şcoală: am examinat toate pupitrele, am citit toate iniţialele şi am încercat să-mi imaginez numele acelor copii. Apoi, în timp ce îmi băgam nasul pe acolo curios, am găsit ceva scrijelit mai îngrijit şi mai recent. Şanţul lăsat de cuţit se distingea în lemnul cenuşiu ca o tăietură proaspătă. Mi-am trecut un deget peste G şi peste B, era cu neputinţă să am îndoieli în privinţa identităţii autorului lor. Atunci am făcut legătura cu alte lucruri, lucruri pe care le văzusem şi nu le înţelesesem în ruinele în care mă ducea Bruno, şi am început să intuiesc care era viaţa secretă a acelui sat fantomă.

Între timp luna iulie se scurgea cu repeziciune. Iarba cosită la sosirea noastră crescuse deja de-o palmă şi de-a lungul potecii de catîri treceau cirezile care se îndreptau spre ferme. Le vedeam dispărînd în sus prin valea largă, intrînd în pădure într-un vacarm de copite şi de tălăngi, şi mai tîrziu reapărînd departe, dincolo de linia copacilor, ca nişte stoluri de păsări aşezate pe versantul muntelui. De două ori pe săptămînă, seara, eu şi mama parcurgeam drumul în sens opus spre un alt sat, care, de fapt, nu era decît o mînă de case în fundul văii. Ne lua jumătate de oră să ajungem pe jos şi la capătul cărării parcă ne întorceam brusc în modernitate. Luminile unui bar luminau podul peste rîu, şoseaua principală era un du-te-vino de automobile şi muzica se amesteca cu vocile vilegiaturiştilor care şedeau afară. Acolo jos era mai cald şi vara era veselă şi leneşă ca verile la mare. O gaşcă de tineri stătea la măsuţele alea: fumau, rîdeau, uneori prietenii îi luau cu maşina şi plecau spre barurile din susul văii. Eu şi mama, în schimb, ne aşezam la coadă la telefonul public cu fise. Ne aşteptam rîndul şi apoi intram împreună în cabina aceea sleită de conversaţii. Ai mei rezolvau rapid: nici acasă nu pierdeau prea mult timp cu pălăvrăgitul şi, dacă îi ascultai, păreau doi vechi prieteni cărora le ajunge o jumătate de frază ca să se înţeleagă. Tata vorbea mai mult cu mine cînd mi-l dădea.

— Hei, muntene, spunea. Cum merge? Ai escaladat vreun pisc frumos?

— Încă nu. Dar mă antrenez.

— Bravo. Şi prietenul tău ce face?

— Bine. Doar că în scurtă vreme pleacă la fermă şi nu-l mai văd. Îţi ia vreo oră să ajungi acolo.

— Ei, păi, o oră nu e deloc mult. Asta înseamnă că mergem să-l vizităm împreună, ce zici?

— Mi-ar plăcea. Tu cînd vii?

— În august, spunea tata. Şi înainte să-şi ia la revedere, adăuga: Dă-i un pupic mamei. Şi ai grijă de ea, da? Ca să nu se simtă singură.

Eu îi promiteam că o să am, dar în sinea mea mă gîndeam că el era cel care se simţea singur. Mi-l închipuiam în apartamentul complet gol din Milano, cu ferestrele larg deschise şi vuietul camioanelor de pe bulevard. Mama se simţea foarte bine. Ne întorceam la Grana pe aceeaşi cărare din pădure peste care între timp se lăsase întunericul. Atunci aprindea o lanternă şi o îndrepta spre picioare. Noaptea n-o speria deloc. Era atît de calmă, încît mă liniştea şi pe mine: mergeam urmărindu-i bocancii în lumina aceea slabă şi după un timp începeam s-o aud cîntînd în şoaptă, ca pentru sine. Dacă ştiam cîntecele, mă alăturam şi eu tot cu voce joasă. Zgomotele traficului, radiourile, rîsetele tinerilor dispăreau în spatele nostru. Aerul devenea mai răcoros pe măsură ce urcam. Ştiam că aproape am ajuns cu puţin înainte de a zări ferestrele luminate, cînd vîntul aducea pînă la mine mirosul hornurilor.