Tracy Borman, The Private Lives of the Tudors. Uncovering the Secrets of Britain’s Greatest Dynasty

First published in Great Britain in 2016 by Hodder & Stoughton

An Hachette UK company

Copyright © Tracy Borman 2016

Map © Neil Gower

The right of Tracy Borman to be identified as the Author of the Work has been asserted by her in accordance with the Copyright, Designs and Patents Act 1988.

All rights reserved.

© 2017 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6788-8

ISBN PDF: 978-973-46-6789-5

ISBN print: 978-973-46-6315-6

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © iStockphoto.com/wynnter

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

TRACY BORMAN este istoric şi curator-şef la Historic Royal Palaces. A predat istorie la University of Hull. Este autoarea mai multor cărţi de succes, între care Elizabeth’s Women: The Hidden Story of the Virgin Queen (2010), Matilda: Wife of the Conqueror, First Queen of England (2012), Witches: James I and the English Witch Hunts (2014), Thomas Cromwell: The Untold Story of Henry VIII’s Most Faithful Servant (2015).

În amintirea prietenei mele din copilărie
Susie Fairhead

Prefaţă

Spre sfârşitul domniei sale, cu chipul şi trupul răvăşite de trecerea timpului, boli şi cosmeticale toxice, Elisabeta I era nevoită să suporte un ritual tot mai elaborat pentru a-şi păstra aşa-numita „mască a tinereţii”. Când apărea, triumfătoare, în faţa curţii, încă mai era acea Gloriana gătită în rochii uluitoare, peruci cu bijuterii şi straturi groase de machiaj alb şi putea să-şi păcălească supuşii care o adulau că era încă cea mai seducătoare femeie din Europa. Un vizitator la curtea sa a fost uimit, în 1599, să o vadă pe regină, trecută de 60 de ani, cu „o înfăţişare foarte tinerească, părând să nu aibă mai mult de 20 de ani”¹.

Doar în intimitatea „budoarelor ei secrete” de la curte se dezvăluia adevărata Elisabeta celor câteva doamne de încredere cărora le era permis să o slujească. Dar cu o ocazie celebră, intimitatea sa a fost încălcată de un tânăr „admirator” lipsit de respect. Robert Devereux, conte de Essex, era mai tânăr decât ea cu mai bine de treizeci de ani, dar îi făcea curte reginei ca un amant. Măscărici înnăscut, Essex era chipeş, carismatic şi extrem de încrezător în el însuşi şi îşi trata iubita regală cu un exces de familiaritate care de multe ori a făcut să fie dojenit pentru lipsă de respect. Însă Elisabetei îi plăceau exuberanţa şi îndrăzneala lui; şi s-a îndrăgostit atât de tare de el, încât o apuca o gelozie nebună dacă vreuna dintre doamnele ei îi arunca măcar o privire admirativă.

Crezând că puterea sa asupra reginei era de nezdruncinat, comportamentul contelui a devenit tot mai revoltător. La un moment dat a ignorat regulile stricte privind accesul în apartamentele private ale Elisabetei şi a năvălit neanunţat în dormitorul ei. A fost consternat la vederea femeii bătrâne din faţa lui, despuiată de podoabele de la curte, cu părul cărunt şi faţa cu riduri adânci, într-un contrast tulburător cu înfăţişarea regească pe care o afişa în public. A părăsit în mare grabă camera iubitei sale regale, pentru a nu se mai întoarce niciodată.

Essex nu a manifestat prea mari păreri de rău, iar în taină îşi lua în râs iubita regală, „o femeie bătrână… cu mintea nu mai puţin şubredă decât hoitul”². Însă Elisabeta nu a uitat niciodată întâmplarea, zvonindu-se că a jucat un rol important atât în prăbuşirea contelui, cât şi în revolta sa eşuată câţiva ani mai târziu. Îi iertase multe acestui favorit, dar nu era pregătită să treacă cu vederea intruziunea lui neruşinată în viaţa ei privată.

Introducere

„Identitatea publică şi cea privată”

„Eu nu trăiesc într-un ungher. O mie de ochi văd tot ce fac.” Această lamentaţie grăitoare a Elisabetei I atrage întrebarea: au avut Tudorii o viaţă privată? Ca monarhi, erau permanent înconjuraţi de o armată de slujbaşi, curteni, miniştri şi aspiranţi. Chiar şi în momentele lor cele mai intime, erau însoţiţi de un servitor numit special pentru sarcina respectivă. Un valet al toaletei aştepta răbdător alături de Henric al VIII-lea în timp ce acesta îşi făcea nevoile zilnice, iar când Elisabeta I se retrăgea seara, una dintre servitoarele sale dormea la căpătâiul patului ei. Nu e de mirare că, atunci când îşi susţinea vehement nevinovăţia în privinţa oricărui incident sexual, aducea ca martori acei „o mie de ochi” care o vegheau neîntrerupt.

Dar dacă Tudorii erau rareori singuri, în spatele uşilor închise duceau o viaţă foarte diferită de cea la care asistau majoritatea supuşilor lor. În apartamentele lor private din Hampton Court, Whitehall sau din alte numeroase palate somptuoase în care îşi petreceau zilele, trăsăturile şi obiceiurile lor mai „umane” îşi puteau găsi exprimarea. „Un monarh are cel puţin două identităţi, cea publică şi cea privată”, remarca de curând un istoric¹. Era vital ca un rege sau o regină să nu-şi manifeste public slăbiciunile: orice semn de fragilitate, boală sau chiar procesul natural al îmbătrânirii trebuiau ascunse sub o mască de invincibilitate. Dacă aceasta cădea, putea să cadă şi dinastia. Însă slujitorii lor cei mai apropiaţi cunoşteau adevărul. Au văzut lacrimile vărsate de implacabilul Henric al VII-lea la moartea fiului său Arthur. Cunoşteau adevărata cauză a sarcinilor prelungite – şi, în cele din urmă, fără rezultat – ale Mariei „Sângeroasa”. Şi au văzut „hoitul şubred” al Elisabetei I ascuns sub machiajul atent aplicat, sub rochii şi accesorii.

Relatările acestor martori oculari, precum şi o mare varietate de alte izvoare contemporane – corespondenţă, registre ale administraţiei reşedinţelor, mărturii arhitecturale şi picturale, rapoarte ale ambasadorilor şi cuvintele monarhilor înşişi – mi-au permis să explorez viaţa particulară a Tudorilor. În acest demers am împletit poveşti cunoscute, ca legătura turbulentă a lui Henric al VIII-lea cu „Marea Desfrânată”, Anne Boleyn, şi problema dezbătută la nesfârşit a virginităţii fiicei lor Elisabeta I, cu episoade mai puţin cunoscute, cum ar fi curtea făcută de Henric al VII-lea propriei nurori şi îndelungata, chinuitoarea moarte a nepotului său, Eduard al VI-lea.

Relaţiile maritale (şi extramaritale) ale Tudorilor constituie, fireşte, o temă importantă, dar, în mod ironic, acesta a fost unul dintre aspectele cele mai puţin „private” ale vieţii lor la curte. În mod justificat, problema urmaşilor era una foarte importantă pentru supuşi. Ceea ce nu era cazul, cel puţin nu în aceeaşi măsură, în privinţa altor aspecte legate de modul lor de viaţă în spatele uşilor închise: educaţia lor, ce mâncau, cum se îmbrăcau, pasiunile şi prietenii lor, sănătatea şi igiena. Deşi monarhii înşişi constituie tema principală, vieţile private ale curtenilor lor sunt introduse în naraţiune la momentele potrivite.

Şi toate acestea se desfăşoară chiar pe fondul vieţii de la curte. Am avut privilegiul să obţin permisiunea de a pătrunde în unele dintre cele mai importante palate în care monarhii dinastiei Tudor şi curtenii lor au trăit şi au murit – de la pompa şi măreţia puternicei fortăreţe numite Turnul Londrei la coridoarele labirintice şi camerele din Hampton Court. Aici, sexul şi puterea, raportul numeric dintre bărbaţi şi femei şi însăşi arhitectura palatului au creat o atmosferă de casă rău famată în care scandalurile izbucneau aproape zilnic. De asemenea, au creat o distincţie deliberată între universul public şi cel privat ale monarhilor Tudori.

Explorând cea mai celebră dinastie a Marii Britanii prin prisma vieţii private, această carte doreşte să arunce o nouă lumină asupra unei epoci foarte cunoscute. Doar atunci când îi înţelegem pe oamenii adevăraţi din spatele măştii regalităţii – cu toate calităţile, defectele, gusturile şi temperamentele lor – putem înţelege cu adevărat tulburările politice, religioase şi sociale ale acestei perioade extraordinare.

Capitolul 1

„Nemărginită suspiciune”

Venirea Tudorilor la putere în 1485 a fost semnalul încheierii a mai mult de treizeci de ani de cumplit război civil. Războiul celor Două Roze, cum s-a numit mai târziu, a fost o serie de conflicte dinastice între ramurile rivale ale Casei regale a Plantageneţilor, Casa de York şi Casa de Lancaster. Desfăşurat în mai multe episoade sporadice, nu într-un război continuu, a durat din 1455, când Richard, duce de York, i-a contestat lui Henric al VI-lea autoritatea regală în bătălia de la St Albans, până în 1487, când Henric al VII-lea, din Casa de Lancaster, l-a înfrânt pe „pretendentul” Lambert Simnel şi pe susţinătorii săi yorkişti în bătălia de la Stoke.

Ambiţiile la tron ale lui Henric Tudor fuseseră stârnite de moartea lui Eduard al IV-lea, în 1483. Eduard lăsase doi fii, dar ambii erau minori şi fuseseră plasaţi sub protecţia unchiului lor, Richard, duce de Gloucester. Ulterior, Richard a declarat nulă căsătoria părinţilor lor pe motiv că Eduard al IV-lea era deja logodit în momentul căsătoriei sale cu Elizabeth Woodville. Prin urmare, copiii lor au fost declaraţi ilegitimi şi înlăturaţi din linia de succesiune, iar Richard a avut cale liberă să ocupe tronul. Cei doi nepoţi ai săi, care fuseseră închişi în Turnul Londrei, au dispărut în circumstanţe misterioase curând după aceea şi s-a presupus că au fost ucişi la ordinele lui Richard.

Profitând de ocazie, Henric Tudor a lansat o invazie în vara anului 1485, debarcând pe coastă în Pembrokeshire şi mărşăluind rapid spre Anglia. Contrar aşteptărilor, armata sa de prizonieri şi mercenari a înfrânt forţele superioare ale regelui Richard în lupta de la Bosworth din 22 august, iar Henric a fost proclamat rege. Încoronarea sa a avut loc două luni mai târziu, în „triumf şi glorie”, la Westminster Abbey. Reunită cu fiul pe care nu îl mai văzuse de paisprezece ani, lady Margaret Beaufort „a plâns minunat”¹.

Deşi victoria lui Henric al VII-lea de la Bosworth a fost considerată un moment decisiv în cadrul conflictului, el venea la tron cu recomandări cel mult îndoielnice. El se trăgea din Casa de Lancaster prin formidabila sa mamă, strănepoata fiului lui Eduard al III-lea, John de Gaunt, şi al Katherinei Swynford. Problema era că bunicul Margaretei fusese bastard, rezultatul unei relaţii îndelungate între John şi Katherine înainte de căsătorie. Pe de altă parte, tatăl lui Henric era copilul reginei lui Henric al V-lea, Caterina de Valois, cu valetul ei galez. Faptul că, în 1485, Henric Tudor era cel mai îndreptăţit pretendent al Casei de Lancaster arată cât de disperată ajunsese cauza lor. Puţini dintre noii săi supuşi se puteau aştepta să reziste mult timp: cu siguranţă aveau să fie alţi pretendenţi, mai buni, care să-i ia locul. Pe scurt, Tudorii nu aveau niciun motiv să ajungă pe tronul Angliei.

Născut în 1457, când mama lui avea doar 13 ani, iar tatăl său decedase de două luni, Henric a fost despărţit de aceasta la o vârstă fragedă. A fost crescut la început de unchiul său patern, Jasper, conte de Pembroke, iar după fuga lui Jasper peste graniţă, în 1461, de William, Lord Herbert, un înflăcărat susţinător al Casei de York. Era o existenţă periculoasă pentru acest valoros urmaş al Casei de Lancaster, care era nevoit să se păzească mereu de potenţiali asasini. Obligat să rămână în Wales o mare parte din copilăria sa, la paisprezece ani a fugit în exil în Bretania împreună cu Jasper şi a rămas acolo următorii paisprezece ani, până a venit vremea să pretindă tronul Angliei.

Când Henric l-a învins pe Richard al III-lea în 1485, a fost doar începutul unei lungi şi înverşunate lupte pentru câştigarea loialităţii noilor săi supuşi. În ochii lor, era un uzurpator nelegitim fără niciun drept de a fi rege. Henric şi-a creat unele avantaje în această privinţă. Descris de cronicarul burgund contemporan Jean Molinet drept o „frumoasă podoabă” a curţii bretone, adoptase maniere franceze, venera sfinţi bretoni şi vorbea cu un accent pronunţat. Îi lipseau însă carisma naturală şi extravaganţa predecesorilor săi din Casa de York. Introvertit, paranoic şi de o „nemărginită suspiciune”, era probabil cel mai retras dintre toţi regii dinastiei Tudor². Putea avea un motiv întemeiat să fie vigilent – rebeli şi pretendenţi yorkişti se aflau pretutindeni –, însă Henric era din fire reticent. Îşi păzea banii şi posesiunile la fel ca şi secretele, şi curând avea să câştige o reputaţie de avar. Contrastul cu darnicul şi carismaticul Eduard al IV-lea, a cărui memorie supuşii săi încă o adorau, nu putea fi mai mare.

Însă Henric Tudor avea şi o serie de trăsături care aveau să-l avantajeze ca rege. Era un observator răbdător şi atent şi, bine pregătit de către unchiul său, îşi păstra calmul în situaţii tensionate. Conştiincios, metodic şi subtil, „abilităţile lui deosebite” erau recunoscute de către contemporani.

Potrivit umanistului italian Polydore Vergil, care l-a întâlnit pe rege cu mai multe ocazii, Henric era „extrem de plăcut la înfăţişare, avea un chip vesel, mai ales când vorbea”³. Cu o înălţime puţin peste medie, Henric avea un aer regal şi era zvelt, puternic şi avea ochi albaştri, dar şi un ten palid. Ochiul stâng îi fugea, ceea ce însemna că „în timp ce un ochi se uita la tine, celălalt te căuta”⁴. Acest lucru făcea ca privirea lui să aibă un efect deconcertant asupra celor spre care era fixată.

În ciuda faptului că a petrecut mult timp în mijlocul oamenilor de arme, Henric a dus o viaţă relativ castă şi a avut un singur bastard, Roland de Velville, conceput în timpul exilului său în Bretania. Probabil nu era surprinzător ca Henric, fiul lui lady Margaret Beaufort, care era recunoscută pentru evlavia sa intensă, să fie văzut ca un „susţinător înfocat al religiei, participând zilnic, cu mare devoţiune, la slujba divină”. Chiar dacă pietatea era ceva de aşteptat din partea unui rege, mai ales a unuia care trebuia să şteargă pata uzurpării, credinţa lui Henric pare să fi fost sinceră. Vergil remarca: „Celor pe care îi cunoştea că erau preoţi vrednici, adeseori le făcea în secret milostenii, ca să se roage pentru sufletul lui”⁵.

Henric al VII-lea are de mult timp reputaţia unui om posac, dar avea şi o latură mai veselă. Registrele sale contabile relevă că era pasionat de jocul de cărţi, deşi pierdea mult în mod regulat – cel mai semnificativ în iunie 1492, când a fost nevoit să dea iama în cuferele regale pentru 40 de lire (echivalentul de astăzi a aproape 20.000 de lire) ca să îşi plătească creditorul. Rezistent fizic din anii de campanie, ţinea turniruri regulate şi îi plăcea să joace tenis. Acesta din urmă era preferat în mod special de către rege, un expert contemporan în rafinamentul de la curte lăudându-l ca fiind un „sport nobil foarte potrivit să fie jucat de un curtean… deoarece arată cât de bine clădit este din punct de vedere fizic, cât de rapide şi agile îi sunt toate membrele”⁶. Mai târziu în timpul domniei sale, Henric a angajat doi jucători profesionişti în calitate de antrenori. Tenisul de tip Tudor (sau „tenisul adevărat”) era foarte diferit de tenisul de câmp mai obişnuit care a fost inventat în epoca victoriană. Se juca într-o curte închisă, mingile fiind lovite de perete, precum şi peste plasă. Mingile erau mai tari, mai grele şi mai puţin săltăreţe decât cele de astăzi. Erau făcute din lână împachetată şi legată strâns cu sfoară, acoperită cu un alt strat de lână.

De asemenea, regele angaja un măscărici pe nume Patch, îl plătea pe „zăpăcitul duce de Lancaster” ca să-l distreze şi răsplătea menestreli, cântăreţi din lăută, cimpoieri, dansatori şi un grup de copii care cântau. Însă deşi regele ştia să se distreze, nu pierdea niciodată din vedere cât costau diversele petreceri. Toate cheltuielile erau notate cu grijă în registre şi le verifica personal, contrasemnând în dreptul fiecărei intrări⁷. Deplângea risipa şi, deşi era pasionat de această distracţie, a introdus amenzi grele pentru jocurile de noroc. În special servitorii şi ucenicii nu aveau voie să joace cărţi – exceptând Crăciunul. Însă puţini au ţinut cont de noua legislaţie, jocurile de noroc devenind ceva atât de obişnuit la curte şi în casele aristocrate de pe cuprinsul regatului, încât unii funcţionari primiseră responsabilitatea de a se ocupa de profiturile generate.

Henric a moştenit o serie impresionantă de palate în Londra şi în jurul ei de la predecesorii săi yorkişti. Cel mai estic era Greenwich, construit iniţial ca „Bella Court” de Humphrey, duce de Gloucester, al patrulea fiu al lui Henric al IV-lea şi regent al tânărului rege Henric al VI-lea, în 1453. Ducele şi-a pierdut poziţia şi viaţa în urma unei lovituri a soţiei lui Henric al VI-lea, Margareta de Anjou, care a redenumit locuinţa „Placentia” şi a efectuat o serie de îmbunătăţiri consistente. Mai târziu, Henric al VII-lea a lărgit-o, acoperind faţada întregii clădiri cu cărămidă roşie şi schimbându-i numele în Greenwich. Avea să devină unul dintre palatele favorite ale monarhilor din dinastia Tudor.

În apropiere, spre sud-est, se găsea un alt palat medieval, Eltham, amplasat într-un parc spaţios. Iniţial un conac rural, a devenit reşedinţă regală la începutul secolului al XIV-lea, după care a fost reconstruit şi lărgit în repetate rânduri. Era palatul preferat al lui Eduard al IV-lea, care în 1480 a construit o nouă Sală Mare înzestrată cu un minunat acoperiş cu grinzi în consolă. În momentul urcării pe tron a lui Henric al VII-lea, era una dintre cele mai mari şi mai vizitate reşedinţe regale din Anglia, însă noul rege considera acest palat mai potrivit pentru a fi cabană de vânătoare sau creşă regală decât un loc pentru festivităţi de curte.

De departe cea mai impunătoare şi una dintre cele mai vechi reşedinţe regale din oraş era Turnul Londrei, construit de William Cuceritorul după 1066. Încorpora colţul sud-estic al zidurilor vechiului oraş roman, iar imensul donjon normand care a ajuns cunoscut drept „Turnul Alb” domina linia orizontului pe mai multe mile împrejur. O suită de locuinţe regale au fost construite mai târziu în apropierea Turnului Alb, locuinţe extinse de Henric al VII-lea pentru a include un turn rezidenţial, o galerie şi o grădină. Până la urcarea sa pe tron, era o tradiţie bine înrădăcinată ca noii monarhi să petreacă noaptea de dinaintea încoronării în Turn.

Aproape de zidul vestic al Oraşului Vechi, castelul Baynard oferea privelişti excelente datorită aşezării sale pe malul fluviului, aproape de locul pe care acum se înalţă Catedrala St Paul. Reşedinţa din Londra a Casei de York în timpul Războiului celor Două Roze era potrivită mai degrabă pentru apărare decât pentru confort, aşa încât în 1500 Henric s-a apucat să o transforme dintr-un castel fortificat într-o „casă frumoasă şi încăpătoare”⁸. Dar cum locul era în continuare strâmt, curând nu a mai fost preferat, fiind folosit mai mult ca depozit regal decât ca reşedinţă.

York Place era reşedinţa arhiepiscopului de York şi se situa în apropierea centrului guvernării regale de la Westminster. Fusese lărgită considerabil în deceniul de dinainte ca Henric Tudor să ocupe tronul, astfel încât acum era un palat impresionant, cu cameră de gardă la intrare, o sală imensă, capelă şi aprtamente private. În anii 1530 avea să fie extins şi mai mult, devenind o masă uriaşă şi lăbărţată de clădiri, curţi şi grădini care a ajuns să fie cunoscută ca palatul Whitehall.

În vestul Londrei se găsea conacul Sheen, care fusese reşedinţă regală încă de la începutul secolului al XIV-lea. A fost reconstruit masiv de Henric al V-lea în 1414 şi a devenit cunoscut ca palatul Sheen. Mai la vest se afla castelul Windsor, fondat de William Cuceritorul în secolul al XI-lea. Trei secole mai târziu, Eduard al III-lea l-a transformat dintr-o fortăreaţă într-un palat gotic, cu noi apartamente regale somptuoase şi o nouă capelă splendidă, St George. În afară de faptul că era reşedinţă regală, Windsor era şi sediul Ordinului Jartierei, unde erau învestiţi noii cavaleri ai Jartierei.

Drumurile care legau fiecare dintre principalele reşedinţe erau cele mai bune din regat, însă majoritatea palatelor erau situate pe cursul fluviului, fiind uşor accesibile cu barca. Transportul era un aspect important, având în vedere caracterul încă mobil al curţii, fiind o instituţie care se deplasa între principalele reşedinţe regale cam de treizeci de ori pe an.

Noul rege Tudor s-a grăbit să ia în posesie toate reşedinţele regale, care acum erau de drept ale sale. Introvertit din fire, prefera compania câtorva slujitori şi sfetnici de încredere, însă era conştient de necesitatea de a se înconjura cu o curte la fel de impresionantă ca şi aceea a predecesorilor săi din Casa de York. Pentru a da o impresie de continuitate şi, prin urmare, pentru a-şi consolida locul de drept în cadrul succesiunii, Henric a păstrat în mare parte structurile, personalul şi tradiţiile pe care le moştenise.

Petrecându-şi mare parte din viaţa sa de adult în exil, în Bretania, Henric a fost probabil uimit de măreţia curţii pe care o conducea acum. Administraţia regală era vastă şi cuprindea până la 1.000 de funcţionari şi slujbaşi. Numărul creştea şi mai mult datorită faptului că fiecare curtean avea voie să îşi aducă propria suită. De exemplu, un duce putea să aducă doisprezece servitori la curte. Şi toţi aveau nevoie de hrană, cazare şi de dotări pentru a-şi asigura curăţenia lor şi a vestimentaţiei.

Alaiurile şi ceremonia care constituiau semnul distinctiv al vieţii de la curtea regală îşi datorau desfăşurarea numeroaselor activităţi şi pregătiri care aveau loc în spatele uşilor închise. Chiar şi într-o zi obişnuită – una fără vreun eveniment deosebit –, sute de funcţionari, slujbaşi şi servitori munceau din greu pentru a face curtea să arate impecabil.

Administraţia curţii era împărţită în două secţiuni. Reşedinţa de deasupra scărilor (Domus Magnificence) cuprindea Camera (inclusiv Camera de Gardă), Camera de Prezenţă şi Camera Privată. Acest departament era controlat de lordul şambelan, care de obicei era un prieten apropiat şi de încredere al monarhului. Reşedinţa reginei era organizat pe baze similare şi se afla sub autoritatea şambelanului ei. Dar era mai mic decât cel al regelui şi aproape în întregime deservit de femei. Reşedinţa de sub scări (Domus Providencie) era controlată de lordul intendent, iar grajdurile de un supraveghetor al cailor. În afara jurisdicţiei atât a lordului şambelan, cât şi a lordului intendent existau diverse departamente, cuprinzând Casa Bijuteriilor, Oficiul de Ceremonii, Oficiul Lucrărilor, Armurăria Regală şi Capela Regală. Întreaga administraţie regală se afla sub conducerea nominală a lordului mare şambelan.

Domus Magnificence avea mult mai mulţi servitori decât Domus Providencie şi includea lachei (în mod normal 7 sau 8), curteni (între 4 şi 14) şi halebardieri ai gărzii (al căror număr varia între 40 şi 200). Rolul lacheilor erau de a-l însoţi pe rege în afara castelului, de exemplu la vânătoare sau la călărie, aşa că li se asigura îmbrăcăminte somptuoasă şi care ţinea de cald⁹. Curtenii făceau parte din anturajul de ceremonie la apariţia regelui în public şi erau din rândul nobilimii de ţară şi al marii nobilimi. Prin urmare, erau însoţitorii cel mai bine îmbrăcaţi ai regelui, gătiţi de obicei cu mătăsuri, satinuri, catifele şi blănuri. În schimb halebardierii gărzii trebuiau să fie foarte vizibili, deoarece aveau cea mai mare responsabilitate, şi anume „paza regelui”¹⁰. În 1514 s-a stabilit să poarte o livrea stacojie, care a rămas uniforma lor până în ziua de azi. În rândul personalului de la Domus Magnificence se numărau şi alţi slujitori, cum ar fi bărbierul regelui, muzicieni şi funcţionari ai Garderobei.

Domus Providencie, reşedinţa de sub scări, era împărţită într-un număr de secţii ca spălătoria de vase, cămara, brutăria, bufetul, pivniţa, veselăria (căreia îi era subordonată spălătoria de haine) şi păsăretul (căruia îi erau subordonaţi hamalii şi cărăuşii). Marea majoritate a personalului care lucra în aceste departamente erau bărbaţi. Singurele femei de sub scări se ocupau cu spălatul, curăţenia şi diferite sarcini elementare pentru întreţinerea reşedinţei.

Înfăţişarea elegantă şi uniformă a personalului Domus Magnificence transmitea capacitatea monarhului de a se îngriji de toţi şi simboliza autoritatea şi controlul său asupra reşedinţei sale – şi, prin extensie, asupra regatului. În schimb, celor de sub scări nu li se oferea mai nimic, pentru că nu erau văzuţi de persoanele importante. Aşadar, cei de la bucătărie duceau mâncarea în zonele de servire, de unde era preluată de personalul în livrele al Domus Magnificence¹¹. Existau câteva excepţii notabile, cum ar fi cei patru „legănători”, a căror sarcină era să legene pătuţul pruncului regal, şi spălătoreasa şi coşarul regal, cărora li se dădea livrea.

La începutul epocii Tudorilor, viaţa privată a monarhului era de mult subiectul unei ordini stricte de rutină, tradiţie, ceremonie şi etichetă. Acest lucru se reflecta în structura curţii şi în arhitectura palatelor regale. Crearea unei serii de camere private pentru rege sau regină poate fi urmărită până în secolul al XII-lea. Abia 300 de ani mai târziu, în timpul domniei lui Eduard al IV-lea, această dezvoltare a fost accelerată atunci când regele a transformat toate reşedinţele regale, pentru a-şi asigura lui şi familiei sale apartamente separate şi private, cunoscute sub numele de Cameră. A fost o strategie deliberată a lui Eduard de a controla accesul la persoana regală şi, prin aceasta, de a centraliza puterea în mâinile regelui. Separarea în acest fel a regelui de supuşii săi a accentuat atmosfera de mister ce înconjura monarhia şi i-a înălţat pe cei cărora li se permitea să depăşească graniţa arhitecturală şi să aibă acces la prezenţa regală.

Până la sfârşitul domniei lui Eduard, Camera cuprindea Marea Cameră sau Camera de Gardă, prima dintre încăperile ceremoniale în drumul spre rege, deservită de garda lui personală; Camera de Prezenţă (sau sala tronului), unde regele lua ceremonios masa, primea vizitatori importanţi şi se întâlnea cu consiliul; şi Camera Privată, care era atât dormitorul regelui şi apartamentele private, cât şi numele organizaţiei care popula şi guverna aceste camere interioare. Camera Privată nu era atât de privată pe cât sugerează numele, dar, la fel ca şi camerele deschise publicului de dinainte, în ea se desfăşurau numeroase ceremonii formale.

În jurul anului 1470 influentul avocat sir John Fortescue a redactat tratatul politic The Governance of England, în care a expus principiile regalităţii. Unul dintre cele mai importante era că un monarh nu ar trebui să fie cumpătat la haine şi mobilă: „Va fi nevoie ca regele să aibă asemenea bogăţii, încât să construiască noi clădiri când va voi, pentru plăcerea şi mărirea lui; şi încât să îşi cumpere haine bogate, blănuri frumoase… în acord cu statutul său regal. Şi deseori va cumpăra draperii scumpe şi alte podoabe pentru casele sale… pentru că dacă un rege nu a făcut asta şi nici nu o va face, atunci nu a trăit pe potriva statutului său, ci mai degrabă în sărăcie şi în supunere mai mare decât o persoană privată”¹².

Eduard al IV-lea a îmbrăţişat din plin conceptul de măreţie ca fiind sinonim cu cel de putere. Un vizitator la curtea sa remarca în 1466 că regele englez „avea cea mai splendidă curte care se putea găsi în toată creştinătatea”¹³. În schimb, rivalul lancasterian al lui Eduard, Henric al VI-lea, s-a ferit de asemenea găteli regale – şi a plătit scump pentru asta. Un comentator batjocoritor a descris intrarea sa în Londra după recucerirea temporară a tronului în 1471 ca fiind „mai mult o piesă de teatru decât apariţia unui prinţ pentru a câştiga inimile oamenilor săi”. Îmbrăcat într-o mantie simplă, lungă şi albastră din catifea, „de parcă nu mai avea altceva de schimb”, a refuzat de asemenea să păstreze o curte mare, în schimb a trăit de parcă ar fi fost într-o „sărăcie lucie”¹⁴.

Oricât de avar ar fi fost, Henric Tudor era destul de abil încât să nu repete această greşeală. Hainele unui bărbat – mult mai mult decât cele ale unei femei – aveau o importanţă simbolică deosebită. Un statut adoptat în 1483 definea atent culorile şi materialele pe care avea voie să le poarte un bărbat, în funcţie de rangul său. Folosirea „ţesăturii cu fir de aur” şi a mătăsii purpurii era rezervată familiei regale, iar ţesăturile de catifea erau apanajul celor care se bucurau cel puţin de rangul de cavaler. Prin urmare, puteai distinge dintr-o privire statutul unei persoane după hainele pe care le purta.

Henric şi urmaşii săi au investit părţi mari din averea lor în crearea şi păstrarea garderobei şi acordau o mare atenţie înfăţişării lor. Departe de a fi un interes din orgoliu sau frivol, îmbrăcămintea avea o mare importanţă simbolică, reflectând nu doar statutul celui care o purta, dar şi personalitatea, gustul, influenţa, aspiraţiile şi puterea lui. De-a lungul domniei sale, Henric avea să cheltuie excesiv de mult pe haine şi găteli, promovând emblemele personale ale trandafirului Tudorilor şi hersa Beaufort.

Spre deosebire de majoritatea supuşilor lor, felul în care monarhii Tudor se îmbrăcau în mediul privat era la fel de important ca şi ţinuta publică. Nu aveau ceea ce am numi astăzi haine de stradă. Chiar şi îmbrăcămintea de noapte era produsă din cele mai bune pânze de in şi decorată cu broderii. Ţinuta pentru activităţi sportive nu era mai puţin elaborată. Confortul personal era întotdeauna sacrificat în folosul înfăţişării exterioare.

Primul om pe care Henric l-a numit în importantul rol de croitor a fost George Lovekyn, parizian prin naştere, care lucrase şi pentru Eduard al IV-lea şi Richard al III-lea. O manevră intenţionată, pentru a sublinia continuitatea succesiunii regale – şi, prin urmare, locul legitim al lui Henric în cadrul ei. Deşi era în mare măsură un outsider, petrecând paisprezece ani de exil în Bretania, stilul vestimentar al lui Henric era consecvent cu cel al predecesorilor săi Plantageneţi. Încoronarea sa a urmat acelaşi model ca şi cea a lui Eduard al IV-lea, iar Lovekyn i-a confecţionat o tradiţională robă ceremonială de satin stacojiu cu blană albă şi o mantie de catifea purpurie¹⁵. Niciunul din aceste lucruri nu a scăpat neobservat de ambasadorul veneţian, care a remarcat că regele „nu a schimbat niciunul din vechile obiceiuri ale Angliei de la curtea sa”¹⁶. După moartea lui Lovekyn în 1504, Henric l-a promovat pe ucenicul acestuia, Stephen Jasper, în funcţia de croitor, post pe care îl va ocupa pe toată durata domniei.

Lucrând în strânsă legătură cu croitorii erau brodérii. La începutul domniei sale, Henric i-a numit pe William Moreton şi William More în această funcţie. Cel de-al doilea a rămas în acest post pe durata întregii domnii, slujindu-l şi pe succesorul lui Henric. Doar persoanele de cea mai mare încredere erau numite în acest foarte privat departament al curţii şi deseori funcţiile se transmiteau de la un membru al familiei la altul. Elizabeth Langton este un exemplu rar de femeie care a lucrat în cadrul garderobei regale, dar probabil a fost numită să se ocupe de mătăsuri în timpul lui Henric al VII-lea, în jurul anului 1502, deoarece era văduva lui Thomas Langton, care îl aprovizionase pe rege cu mătase în anii 1490¹⁷.

Henric a cheltuit cele mai mari sume pentru haine în primii ani de domnie, când se simţea cel mai nesigur de tronul său proaspăt câştigat. La doar o săptămână după înfrângerea lui Richard al III-lea la Bosworth, a comandat o haină lungă de stofă aurie căptuşită cu satin negru, o alta din catifea căptuşită cu satin violet, patru robe scurte din pânză purpurie căptuşită cu satin negru, o vestă din satin negru cu stacojiu şi o cantitate de pânză pentru cămăşi. Întreaga comandă s-a ridicat la 336 de lire, echivalentul a 180.000 de lire din ziua de azi. În următorii doi ani a cheltuit în total, pentru garderobă, 5.386 de lire (3 milioane). Cheltuielile au scăzut la o treime pentru restul domniei, când îşi consolidase poziţia¹⁸.

În schimb mama regelui, lady Margaret Beaufort, şi-a întărit imaginea pioasă evitând rochiile ostentative de la curte şi îmbrăcându-se mai mult ca un membru al unui ordin religios decât ca unul al familiei regale. În toate portretele care s-au păstrat, poartă o bonetă ascuţită din pânză albă de in, cu o basma care îi acoperea gâtul şi bărbia şi o robă neagră şi mohorâtă. Margaret voia nu numai să-şi exprime pietatea, ci şi autonomia, din moment ce se sugera că nu avea îndatoriri casnice. Îşi asumase două jurăminte de castitate, în 1499 şi în 1503, iar din 1499 a trăit singură. Era ceva destul de obişnuit pentru văduve, însă mama regelui era căsătorită încă cu al doilea ei soţ, Thomas Stanley. Cu toate acestea, imaginea pe care voia să o afişeze era aceea a unei maici stareţe regale. Chiar dacă, în acest scop, purta de bunăvoie haine simple, acestea erau confecţionate din cele mai luxoase materiale. Registrele ei includ robe din damasc negru cu blană de hermină şi 24 de piei de miel pentru a-i căptuşi roba de noapte. De asemenea, cheltuia sume considerabile pe bijuterii: inele de aur cu rubine, cingători aurite şi bijuterii sub formă de flori cu diamante şi rubine¹⁹. Feţele de masă ale lui lady Margaret nu erau mai puţin luxoase şi includeau o faţă de masă din damasc şi prosoape ţesute cu trandafiri şi herse, blazonul familiei sale.

Chiar şi materialele mai simple, ca ţesătura de lână, necesitau un îndelungat proces de producţie, motiv pentru care erau vândute la preţuri exorbitante. Mătăsurile şi catifelele erau atât de scumpe, încât doar cei cărora oricum le era îngăduit să le poarte şi le puteau permite. Investiţia în haine noi pentru o vizită la curte îi putea falimenta pe membrii micii nobilimi şi ai nobilimii de ţară. Faptul că monarhul îşi permitea să apară în cele mai fine ţesături din aur sau catifea ori de câte ori voia îi întărea superioritatea. Dacă cei mai mulţi dintre curtenii săi nu puteau ţine pasul, atunci supuşii lor nu aveau nicio şansă. Un yard de ţesătură cu fir de aur costa cât salariul pe şase luni al unui lucrător şi trebuia să muncească trei ani pentru a-şi permite o manta bună²⁰.

Pe lângă faptul că erau confecţionate din materiale dintre cele mai fine şi mai scumpe, veşmintele monarhului necesitau şi specialişti pentru îngrijire şi curăţare. Având în vedere caracterul itinerant al monarhiei Tudorilor, era important ca hainele să fie transportabile, astfel încât să poată fi în mod regulat împachetate şi cărate de o echipă de slujitori regali, iar cu prima ocazie să fie pregătite pentru a fi purtate.

Materialele textile scumpe nu erau solicitate doar pentru garderoba regală. Erau folosite şi pentru decorarea palatelor în care locuiau monarhul şi familia sa – cât şi pentru a feri de curenţii de aer. Şi, la fel ca în cazul hainelor regelui, decoraţiile lucrate pentru interiorul uşilor închise erau la fel de importante ca şi cele care se înfăţişau publicului. Lui Henric îi plăceau foarte mult tapiseriile bogate. Era probabil inspirat de anii de exil în Franţa, unde e posibil să fi asistat la ţeserea unui ansamblu imens numit Povestea calului troian de Pasquier Grenier. De îndată ce a devenit rege a comandat propria ţesătură, care i-a fost expediată de fiul lui Grenier în martie 1488. De-a lungul domniei, Grenier avea să primească numeroase alte comenzi.

Documente contemporane relevă faptul că Henric şi demnitarii săi acordau o atenţie minuţioasă atârnării acestor tapiserii în funcţie de valoarea lor. Camerele exterioare ale curţii erau împodobite cu tapiserii făcute doar din lână, camerele din mijloc cu lână şi mătase şi doar apartamentele private ale regelui erau decorate cu tapiserii ţesute cu fir de aur. Acest lucru servea la întărirea ordinii stricte a priorităţii la curte, care era reflectată şi în arhitectura palatelor. Capela privată a regelui necesita o altă serie de materiale comandate, cum ar fi veşminte şi feţe de masă.

Nepreţuitele tapiserii, haine şi alte bunuri materiale ale monarhului erau depozitate într-un departament anume al reşedinţei regale cunoscut ca Marea Garderobă a Veşmintelor şi Aşternuturilor. Acesta fusese înfiinţat în Evul Mediu, fiind iniţial depozit de armuri, corturi şi uniforme. În primii aproximativ 150 de ani ai existenţei sale a fost găzduit în Turnul Londrei, însă la mijlocul secolului al XIV-lea devenise atât de mare încât a trebuit să i se găsească o nouă locaţie în apropiere de castelul Baynard, în capătul vestic al Londrei²¹. Semăna cu colegiul de la Oxford sau de la Cambridge, având clădiri ce înconjurau grădini şi o curte, unde cai de povară şi căruţe puteau fi încărcate şi descărcate. Existau şi depozite permanente pentru stocurile şi colecţiile sale la Turn, la palatul Somerset şi la palatul Whitehall. În plus, fiecare palat dispunea de o „garderobă de descărcare”, unde hainele erau trimise în lăzi şi cufere când regele şi curtea sa îşi mutau reşedinţa. Acesta se afla de obicei dedesubtul camerei private a regelui şi a reginei, prevăzută cu o scară ce făcea legătura cu camera de deasupra.

Soţiile regilor aveau propria lor versiune de Mare Garderobă la castelul Baynard. De la castelul Baynard, articolele vestimentare erau trimise direct slujitorilor responsabili cu hainele reginei, la palatele unde era nevoie de ele. Structura garderobei reginei era la fel cu aceea a Marei Garderobe, cu halebardier, slujitor şi paj, majoritatea funcţionarilor fiind transferaţi de la o regină la alta.

În vremea Tudorilor, Marea Garderobă se afla deja sub jurisdicţia Camerei Private, reflectând natura în esenţă privată a conţinutului său. Toate hainele şi ornamentele regale nu erau doar depozitate aici, ci şi confecţionate, comandate şi achitate. Monarhul semna personal toate comenzile şi plăţile pentru veşminte. Acestea erau comandate în cantităţi mari la fiecare şase luni, însă Marea Garderobă trebuia, de asemenea, să asigure fără întârziere comenzi mari pentru diverse evenimente cum ar fi funeraliile.

Omul care a slujit ca prim custode al garderobei în vremea lui Henric al VII-lea a fost ales atât pentru loialitatea lui, cât şi în vederea realizării unei continuităţi cu regimul yorkist. Peter Curteys a fost numit prima dată în această poziţie de Eduard al IV-lea în aprilie 1481 şi fusese responsabil cu pregătirea încoronării nereuşite a lui Eduard al V-lea doi ani mai târziu, dar îşi pierduse funcţia la scurt timp după aceea, când Richard al III-lea a pus mâna pe tron. Când o invazie a lui Henric Tudor părea iminentă, Curteys s-a refugiat pe furiş la Westminster împreună cu alţi simpatizanţi ai Tudorilor. După ce l-a învins pe Richard la Bosworth, Henric l-a recompensat pe Curteys oferindu-i înapoi vechea slujbă, „ţinând cont de adevărata sa inimă şi slujire şi de marile persecuţii, pericole şi pierderi de bunuri suferite de el în numele cauzei regelui, stând la adăpost în Westminster mult timp în tristeţe, osândă şi nelinişte aşteptând sosirea regelui”²².

Curteys a fost una dintre numeroasele legături importante cu trecutul, toate acestea permiţându-i primului rege Tudor să-şi pună rapid în ordine reşedinţa, ceremoniile şi alte însemne ale puterii. Dar, în ciuda tuturor podoabelor ei, noii curţi a lui Henric îi lipsea un ornament important: o regină.

Dornic să-şi stabilească o dinastie, noul rege trebuia să-şi întărească legitimitatea luând o mireasă cu o ascendenţă impecabilă. De fapt, candidata perfectă îi fusese deja aleasă înainte ca el să ajungă pe tron. În 1483, în timp ce Henric aştepta momentul potrivit pentru a contesta tronul lui Richard al III-lea, mama sa Margaret a făcut o înţelegere tacită cu văduva lui Eduard al IV-lea, Elizabeth Woodville, că, dacă Henric reuşeşte să ia coroana Angliei, se va căsători cu fiica ei cea mai mare, Elisabeta. Henric a depus un jurământ în acest sens în catedrala din Rennes în ziua de Crăciun 1483 şi a cerut dispensa papală necesară la începutul următorului an.

Elisabeta de York avea multe avantaje ca potenţială mireasă. Cu nouă ani mai tânără decât Henric, era întru totul o prinţesă Plantagenetă: înaltă şi suplă, cu un frumos păr blond. Iar frumuseţea ei nu era deloc surprinzătoare: mama sa, Elizabeth Woodville, era atât de atrăgătoare, încât tatăl ei, Eduard al IV-lea, stârnise un întreg scandal în tot regatul pentru a se căsători cu această femeie de rând. Chiar şi cei care-l dezaprobau erau nevoiţi să o privească cu admiraţie pe mireasa aleasă de Henric. Un emisar veneţian a descris-o ca fiind „o femeie foarte frumoasă şi cu multe abilităţi”²³.

Adevărata atracţie pe care Henric o resimţea faţă de Elisabeta de York nu se datora farmecelor ei fizice, ci ascendenţei sale. Fiind fiica cea mai mare a lui Eduard al IV-lea, era cel mai mare premiu al Casei de York – descrisă de Thomas Morus ca fiind „cea mai bună partidă a unui rege” – şi, făcând din ea soţia sa, Henric semnala sfârşitul amarnicului război care fusese purtat împotriva propriei sale Case de Lancaster²⁴. „Toată lumea consideră [mariajul] avantajos pentru regat”, observa un ambasador străin, adăugând că „toate lucrurile par să se îndrepte spre pace”²⁵. Elisabeta era o soţie ideală în toate privinţele, încât se zvonea că răposatul ei unchi, Richard al III-lea, s-ar fi gândit să o ia chiar el de soţie. Se spune că atunci când Henric a auzit acest lucru a simţit „o durere în stomac”²⁶.

Henric s-a grăbit să îşi afirme custodia asupra viitoarei sale mirese. La scurt timp după ce au ajuns în Londra a instalat-o în căminul neînduplecatei sale mame, Margaret Beaufort, la reşedinţa sa din Coldharbour. Un conac medieval frumos pe malurile Tamisei, aproape de Podul Londrei, ce se fălea cu o sală imensă cu vedere spre fluviu. În trecut o găzduise pe Alice Perrers, amanta lui Eduard al III-lea. Hotărât să-şi lase amprenta asupra capitalei, Henric a poruncit renovarea casei. A fost una dintr-o serie de case opulente de pe malul Tamisei pe care noul rege avea să le renoveze după ultima modă burgundă, cu cupole smălţuite şi strălucitoare importate, cu galerii şi camere opulent decorate.

Probabil că Henric şi Elisabeta s-au întâlnit prima dată la Coldharbour, deşi nu s-a păstrat nicio consemnare a acelei întâlniri. În toamna anului 1485, regele i-a trimis soţiei sale 10 yarzi de catifea stacojie, 6 yarzi de damasc cafeniu şi 64 de „legături” (baloţi conţinând 40 de piei fiecare) de blană de hermină, convins că ar trebui să fie la fel de bine îmbrăcată ca el²⁷. Nu conta prea mult ce simţeau unul pentru celălalt. Nu exista nicio pretenţie publică de dragoste, ci doar de curtoazie şi respect. Cel mult cuplurile unite prin asemenea alianţe puteau spera la armonie şi respect reciproc. Dragostea, romantismul şi pasiunea erau rezervate în principal legăturilor extraconjugale ale unui rege.

Avea însă Elisabeta alte aşteptări? Ca fiică de rege, era cu siguranţă foarte versată în obiceiurile de la curte. Dar, lucru neobişnuit, părinţii ei se căsătoriseră din dragoste, iar atracţia puternică ce existase între ei slăbise prea puţin în cei nouăsprezece ani de căsnicie. Elisabeta ar fi putut fi inspirată de exemplul lor în speranţa de a-şi găsi ea însăşi o dragoste pereche. Dar, deşi avea doar 19 ani în momentul căsătoriei cu Henric Tudor, nu era deloc o naivă în politică. Copilăria ei se desfăşurase pe fundalul turbulent al războiului civil, coroana trecând rapid din mâinile pretendenţilor yorkişti în mâinile lancasterienilor. Fusese crescută să se aştepte în căsnicie nu la fericire conjugală, ci la promptitudine politică.

În timp ce Elisabeta se bucura de plăcerea îndoielnică de a împărţi casa cu posibila ei soacră, Henric începu să pună temelia legală a căsătoriei lor. Pe 7 noiembrie, Parlamentul a recunoscut formal legitimitatea titlului său şi a anulat instrumentul prin care Richard al III-lea a pretins tronul şi care afirma ilegitimitatea copiilor lui Eduard al IV-lea. În luna următoare, Thomas Lovell, preşedintele Camerei Comunelor, l-a îndemnat pe noul rege să-şi ţină promisiunea de a se căsători cu „acea ilustră lady Elisabeta, fiica regelui Eduard al IV-lea”, şi să netezească astfel calea pentru „creşterea unor urmaşi de viţă regească”. Aceasta înseamnă că, oricât de mult şi-ar fi afirmat Henric dreptul la tron, avea nevoie disperată de Elisabeta pentru a-şi legitima titlul de rege. Cu patru zile înainte, Giovanni de’ Gigli, canonic la St Paul, i-a transmis abil papei: „Se afirmă în mod hotărât că regele are de gând să se căsătorească cu ea, lucru pe care toată lumea îl consideră avantajos pentru regat”²⁸. Camera Lorzilor a repetat solicitarea preşedintelui Camerei Comunelor, iar Henric a acceptat în mod oficial să se căsătorească cu prinţesa de York. Parlamentul a aprobat unirea pe 10 decembrie, zi din care Elisabeta a fost tratată ca regină a Angliei.

Cu toate acestea, înainte de toate trebuia obţinută o dispensă papală, deoarece Henric şi Elisabeta erau „rude de gradele patru şi cinci”²⁹. Putea dura luni întregi până să se obţină ceva de la Roma, iar Henric nu era dispus să aştepte. Norocul a fost de partea lui. Un legat papal, aflat pe atunci în Anglia, a fost convins să autorizeze căsătoria în numele pontifului său. Şi-a dat acceptul scris în mod corespunzător pe 16 ianuarie, iar căsătoria a avut loc două zile mai târziu la Westminster Abbey, unde mireasa fusese botezată cu aproape 20 de ani în urmă³⁰.

Henric şi Elisabeta au parcurs apoi distanţa scurtă de la abaţie la palatul Westminster, urmaţi de lordul şambelan, episcopi, cardinali, lorzi, cavaleri ai Ordinului Bath, nobili, heralzi, demnitari, trâmbiţaşi şi menestreli. Ca şi abaţia, palatul Westminster fusese fondat de Eduard Confesorul, iar acum era principala reşedinţă londoneză a monarhului şi sediul guvernării. Era şi locul de naştere al noii regine, care îşi petrecuse acolo o bună parte din copilărie.

După sosirea la palat, regele şi mireasa lui s-au retras într-o cameră privată pentru o odihnă scurtă şi probabil pentru schimbarea veşmintelor. Trebuie să fi fost un moment de intimitate bine-venit într-o zi plină de ceremonii şi festivităţi îndelungate. Un contemporan nota: „După ce [Henric] a avut oarecum plăcerea de a se odihni, în aceeaşi casă, cu acei nobili, se poate întoarce în acea sală, unde să fie servit regeşte pe măsura ospăţului”³¹.

Nu există nicio mărturie asupra locului unde a avut loc ospăţul, dar probabil că totul s-a întâmplat în enorma Sală Mare. Construită de William al II-lea la sfârşitul secolului al XI-lea, era cea mai mare sală din Europa, măsurând 240 de picioare lungime şi având o suprafaţă de 17.000 de picioare pătrate. Nu era nici pe departe cel mai intim spaţiu pentru celebrarea unei nunţi, dar, cum Henric era nerăbdător să-şi impresioneze noii supuşi, s-a potrivit exact nevoilor sale.

Ar fi interesant de ştiut dacă bucătarii regali au pregătit vreuna dintre mâncărurile despre care se credea că stârnesc apetitul sexual al cuplului proaspăt căsătorit. Castanele, fisticul şi seminţele de pin se foloseau de mult timp în medicina populară pentru stimularea libidoului. Despre consumul de carne se credea că întăreşte potenţa soţului şi ajută la fertilitatea soţiei. Între principalele feluri, cuplul regal ar fi fost servit cu o „delicatesă” – o sculptură generoasă din marţipan sau vată de zahăr acoperită cu foiţă de aur. Un model popular pentru nunţi era imaginea noii soţii înfăţişate în ultimele etape ale sarcinii – în caz că încă nu ştia ce se aştepta de la ea. Tudorii nu erau pudici nici în privinţa alimentelor de formă falică, precum sparanghelul, nici a celor care puteau inspira jocuri de cuvinte cu tentă sexuală, ca „apricock”³² *. La urma urmei, ospăţul de nuntă era doar un preludiu la evenimentul principal: ceremonia de unire.

După servirea ultimului fel al acestui banchet somptuos şi prelungit, cuplul regal mâncând şi bând pe săturate, mirii ar fi fost escortaţi spre dormitor. Şi debutul public al acestui eveniment în esenţă privat avea un scop: chiar şi după înfăptuirea ceremoniei religioase, o căsătorie nu era considerată încheiată până nu era consumată. Eşecul sexual putea avea numeroase consecinţe pentru un cuplu regal, putând stârni tulburări politice şi chiar revolte. Prin urmare, era imperios ca membrilor curţii şi ai reşedinţei să li se dea suficiente asigurări că actul fusese înfăptuit cu succes.

Mai mult, pentru a avea vreo speranţă la asigurarea unei păci îndelungate, căsătoria lui Henric cu Elisabeta trebuia să producă un urmaş – şi asta cât mai repede. Regele ştia că pretenţia sa la tron este şubredă şi că rivalii săi din Casa de York se pregăteau să o conteste. Un moştenitor născut în mod incontestabil de o prinţesă a Casei de York i-ar fi putut linişti – chiar şi numai atât cât i-ar fi trebuit lui Henric pentru a-şi asigura o autoritate mai fermă asupra noului său regat. După cum remarca cronicarul din secolul al XVI-lea Edward Hall, principala aşteptare de la căsnicie era ca din „cele două trupuri ale lor să iasă un moştenitor”³³.

Henric şi Elisabeta erau trecuţi bine de vârsta la care se puteau împreuna pentru prima dată – doisprezece ani la fete şi paisprezece la băieţi. Era de dorit (dar şi încurajat în mod activ) ca un moştenitor regal să dobândească experienţă sexuală înainte de căsătorie. I-ar fi dovedit potenţa sexuală şi, eventual, capacitatea de a procrea, aşa cum făcuse şi Henric. În schimb, dacă nu mai fusese căsătorită înainte, mireasa trebuia să fie castă fără nicio urmă de îndoială. În ciuda zvonurilor despre relaţia sa cu unchiul ei decedat, e aproape sigur că Elisabeta s-a căsătorit virgină. Una dintre cele mai puternice arme de negociere ale unei potenţiale soţii de rege era virtutea ei. Era imperios ca mama viitorilor regi sau regine să aibă moravuri ireproşabile. Elisabeta fusese straşnic păzită în timpul domniei tatălui ei, ambii părinţi fiind conştienţi de valoarea celei mai mari dintre fiicele lor pe piaţa internaţională a căsătoriilor.

Ceremonia regală de împreunare era supusă unui set de reguli stricte, similare celor de la ceremonia căsătoriei şi de la ospăţul de nuntă. În jurul orei 8 seara, mireasa era escortată în camera ei de către doamnele sale, care o dezbrăcau şi o aşezau în pat. Între timp, mirele era dezbrăcat până la cămaşă – o lenjerie care îi ajungea până la jumătatea coapsei şi care, în cazul lui Henric, era brodată cu fineţe. Apoi, însoţit de anturajul de gentilomi, muzicieni, preoţi şi episcopi, se alătura soţiei sale în dormitor. Clericii îşi rosteau binecuvântarea şi era servit un amestec de vin şi mirodenii. Cunoscut ca void sau voidee, era un amestec de mirodenii scumpe dulci şi iuţi cum ar fi piper, şofran, ghimbir, cuişoare, scorţişoară şi nucşoară. Se credea că este benefic pentru sănătate şi digestie, precum şi pentru îndulcirea respiraţiei şi pentru stârnirea forţei şi a curajului.

De obicei, privitorii nu se grăbeau să plece. Uneori cereau să vadă atingându-se picioarele dezgolite ale cuplului, lucru care în unele cazuri era acceptat ca semn al contactului sexual. Alţii aşteptau să îi vadă pe tinerii căsătoriţi sărutându-se sau îmbrăţişându-se. Era o amintire crudă a faptului că trupul regesc era proprietatea statului; funcţiile sale erau de mare interes pentru locuitorii regatului. În această privinţă, regele şi soţia sa erau mai săraci decât cei mai umili dintre supuşii lor. Aceştia nu se bucurau, probabil, de confortul care venea odată cu sângele regal, dar măcar se bucurau de luxul unui vieţi private în adevăratul sens al cuvântului.

Chiar şi după ce mulţimea curtenilor a urat cuplului noapte bună şi a părăsit încăperea, unii mai aşteptau în faţa uşii închise, ciulindu-şi urechile să prindă orice sunet care putea indica faptul că actul sexual era în desfăşurare. Pentru Henric şi Elisabeta, această lipsă de intimitate chiar şi pentru cele mai tainice momente era un semn a ceea ce îi aştepta. Era ceva obişnuit ca regii şi reginele să fie însoţiţi de slujitori în cursul nopţii. În timp ce unii aveau un pat pe roţi poziţionat dincolo de uşa dormitorului regal sau în anticameră, alţii dormeau în aceeaşi încăpere cu stăpânul lor şi soţia sau amanta lui.

Apropierea imediată a slujitorilor avea atât o funcţie practică, cât şi una de siguranţă. A avea un servitor în sau în apropierea dormitorului cuiva însemna că acesta, la nevoie, putea îndeplini rapid orice poruncă. Mai mult, un monarh era cel mai vulnerabil în timpul somnului. Date fiind evenimentele violente care au dus la urcarea pe tron a lui Henric al VII-lea, se poate ca acesta să le fi cerut slujitorilor lui să rămână aproape în timpul nopţii. Nu e de mirare că aceşti servitori jucau deseori un rol important în demascarea adulterului sau în disoluţia unei căsnicii nereuşite.

Prezenţa unei perdele groase în jurul patului regal împiedica vederea perechii regale (dacă nu şi auzirea ei), însă urmările vizibile ale împreunării lor maritale erau arătate uneori întregii curţi, în dimineaţa următoare. Aşternuturile de pat pătate de sânge ale Isabelei de Castilia au fost arătate ca dovadă a virginităţii sale pierdute când s-a căsătorit cu Ferdinand de Aragón în 1469. În schimb, cele ale miresei impotentului ei frate vitreg au fost ascunse.

Deşi sunt puţine mărturii, probabil că Henric şi Elisabeta şi-au petrecut noaptea nunţii în camera pictată de la Westminster, cea mai luxoasă încăpere din palat. După cum sugerează numele, era decorată din abundenţă. O pictură murală comandată de Henric al III-lea înfăţişa încoronarea lui Eduard Confesorul, iar o descriere din secolul al XIV-lea menţiona că „toate povestirile războinice din Biblie sunt pictate cu o măiestrie nemaipomenită”³⁴. Camera era încălzită cu un şemineu mare şi conţinea o capelă privată pentru folosul cuplului regal. Avea vedere spre fluviu şi spre palatul Lambeth, precum şi spre o serie de grădini înguste.

Camera pictată era dominată de un uriaş pat ornamentat, probabil patul care, după mai bine de o sută de ani, mai putea fi încă văzut la unul dintre palatele regale ale uneia dintre nepoatele lor. Un vizitator german în Anglia a fost impresionat, în 1599, de „un pat de dimensiuni extraordinar de mari, foarte bogat ornamentat, lat cât şaisprezece palme de-ale mele şi lung de paisprezece, despre care se spunea că era patul lui Henric al VII-lea – nu am văzut unul mai mare în viaţa mea”³⁵.

* Forma veche a cuvântului „apricot” (caisă), întâlnită şi la Shakespeare, în Visul unei nopţi de vară (actul III, scena I), Richard al II-lea (actul III, scena IV). „Cock” desemnează şi penisul (n.tr.).

Note

Prefaţă

1. C. Williams (ed. şi trad.), Thomas Platter’s Travels in England, 1599 (Londra, 1937), p. 192.

2. W. Camden, The Historie of the Most Renowned and Victorious Princesse Elizabeth, late Queene of England (Londra, 1630), p. 172.

Introducere

„Identitatea publică şi cea privată”

1. F. Pryor, Elizabeth I: Her Life in Letters (Los Angeles, 2003).

Capitolul 1

„Nemărginită suspiciune”

1. T. Penn, Winter King: The Dawn of Tudor England (Londra, 2011), p. 11.

2. F. Bacon, The Historie of the Raigne of King Henry The Seventh (1622).

3. C.H. Williams (ed.), English Historical Documents, vol. V: 1485-1558 (Londra, 1967), p. 387.

4. Penn, Winter King, p. 7.

5. Williams (ed.), English Historical Documents, vol. V, p. 387.

6. B. Castiglione, The Book of the Courtier, trad. G. Bull (Harmondsworth, 1976), p. 63.

7. C. Falkus (ed.), The Private Lives of the Tudor Monarchs (Londra, 1974), pp. 14-17.

8. N. Williams, Henry VIII and His Court (Londra, 1971), p. 16.

9. Registrele reşedinţei pentru decembrie 1487, de exemplu, înregistrează că fiecare dintre cei patru lachei ai regelui a primit câte o robă purpurie căptuşită cu blană neagră, un pieptar din catifea neagră, o jachetă din catifea purpurie şi o bonetă roşie. Lynn, Tudor Fashion.

10. A.R. Myers (ed.), The Household of Edward IV: The Black Book and the Ordinance of 1478 (Manchester, 1959), p. 117.

11. Lynn, Tudor Fashion.

12. J. Fortescue, The Governance of England, ed. C. Plummer (Oxford, 1885), p. 125.

13. M. Letts (ed.), „The Travels of Leo of Rozmital”, Hakluyt Society, 2nd series, vol. CVIII (1957), p. 45.

14. A.H. Thomas şi I.D. Thornley, The Great Chronicle of London (Londra, 1938), p. 215; Fortescue, Governance of England, pp. 352-353.

15. Lynn, Tudor Fashion.

16. C.A. Sneyd (ed.), A Relation, or Rather a True Account of the Island of England… about the year 1500 (Camden Society, 1847), p. 46.

17. Lynn, Tudor Fashion.

18. Cheltuielile medii ale lui Henric al VII-lea de-a lungul domniei sale erau de aproximativ 1.899 de lire la fiecare doi ani – aproape 1 milion de lire în banii de astăzi. Ibidem.

19. Ibidem.

20. Ibidem.

21. Clădirea şi conţinutul său au fost distruse în Marele Incendiu al Londrei din 1666, iar funcţiile sale au fost preluate de diferite alte departamente ale reşedinţei regale.

22. Calendar of the Patent Rolls 1485-94 (HMSO, Londra, 1914), p. 26. Vezi şi S. McSheffrey, A Remarrying Widow: Law and Legal Records in Late Medieval London (Concordia University, 2011). Curteys a deţinut slujba până în 1493, când a fost urmat de sir Robert Lytton. La moartea acestuia din urmă, în 1505, funcţia a fost moştenită de Andrew Windsor.

23. CSPV, vol. I, 1202-1509, p. 298.

24. T. More, A Rueful Lamentation (1503).

25. CSPV, vol. I, 1202-1509, pp. 141-159.

26. D. Hays (ed. şi trad.), The Anglica historia of Polydore Vergil, A.D. 1485-1537 (Londra, 1950), p. 559.

27. A. Weir, Elizabeth of York: The First Tudor Queen (Londra, 2013), p. 167.

28. CSPV, vol. I, 1202-1509, p. 158.

29. Weir, Elizabeth of York, p. 178.

30. Dispensa papală a fost acordată în martie, iar papa Inocenţiu al VIII-lea a validat oficial autorizaţia legatului său în iulie.

31. A. Licence, In Bed with the Tudors: The Sex Lives of a Dynasty from Elizabeth of York to Elizabeth I (Stroud, 2013), p. 103.

32. Cu toate acestea, caisele nu ar fi putut fi servite la ospăţul de nuntă al lui Henric al VII-lea, pentru că au ajuns în Anglia abia în anii 1520.

33. Hall, Chronicle, p. 425.

34. D. Souden, The Royal Palaces of London (Londra, 2008), p. 27.

35. Williams (ed. şi trad.), Thomas Platter’s Travels, p. 202.