Kingsley Amis, Lucky Jim

© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4562-6

ISBN PDF: 978-973-46-4563-3

ISBN print: 978-973-46-4286-1

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

KINGSLEY AMIS s-a născut în 1922, la Londra. A studiat la City of London School şi la St John’s College din Oxford, unde l-a întâlnit pe Philip Larkin, cu care a legat o prietenie ce avea să dureze întreaga viaţă. În 1941 a intrat în Partidul Comunist Britanic, însă un an mai târziu a fost mobilizat în Corpul de comunicaţii al Armatei terestre britanice, iar mai apoi a participat la luptele celui de-al Doilea Război Mondial. În 1945 s-a întors la Oxford pentru a-şi definitiva studiile şi a hotărât să se dedice scrisului. Romanul său de debut, Jim cel norocos (1954) s-a bucurat de elogiile criticii şi de un mare succes la public. Scriitor prolific, Kingsley Amis a publicat de-a lungul vieţii douăzeci şi cinci de romane şi mai multe volume de poezii, povestiri şi reportaje, dintre care amintim: That Uncertain Feeling (1955), I Like It Here (1958), Take a Girl Like You (1960), The Green Man (1969), The Alteration (1976), Jake’s Thing (1978), The Old Devils (1986), Collected Poems 1944-1978 (1979), Mr Barrett’s Secret and Other Stories (1991), The James Bond Dossier (1955).

O, norocosul Jim,

Toate îi merg din plin.

O, norocosul Jim,

Toate îi merg din plin.

Vechi cântec popular

Lui Philip Larkin

I

— Au făcut totuşi o greşeală prostească, spuse profesorul de istorie şi, amintindu-şi de cele întâmplate, zâmbetul i se ştergea încet-încet, sub ochii lui Dixon. După pauză am interpretat o piesă scurtă de Dowland, continuă el, pentru blockflüte şi pian. Bineînţeles că eu cântam la blockflüte şi tânărul Johns…

Tăcu şi, în timp ce mergea, partea de sus a trupului îi deveni rigidă; era ca şi cum cu totul altcineva – un impostor incapabil să-i imite vocea – i-ar fi luat momentan locul. Apoi continuă:

— Tânărul Johns cânta la pian. Multilateral, tânărul ăsta, instrumentul lui e de fapt oboiul. Mă rog, nu asta contează, reporterul n-a înţeles bine sau poate n-a ascultat atent sau a fost altceva la mijloc. Fapt e că a apărut în ziarul Post, cu litere de-o şchioapă: Dowland, da, numele i l-au reţinut corect; domnii Welch şi Johns – bun şi asta. Dar ce crezi că au scris după aceea?

Dixon ridică din umeri:

— Nu ştiu, domnule profesor, răspunse cât se poate de sincer.

„În toată Marea Britanie“, îşi spuse, „nu există profesor care să facă atâta caz de titlul de profesor cu care cere să i te adresezi.“

— Flaut şi pian.

— Chiar aşa?

— Flaut şi pian, nu blockflüte şi pian.

Welch râse scurt.

— După cum ştii, blockflüte nu e totuna cu flautul, deşi sigur că-i e cel mai apropiat strămoş, în primul rând pentru că se cântă – mă refer la flautul dulce – cum se spune, à bec, adică se suflă într-un muştiuc, ca la oboi sau clarinet. La flautul modern se cântă, cum se ştie, traverso. Cu alte cuvinte, sufli într-un orificiu în loc de…

Cum Welch părea să se liniştească din nou, ba chiar să-şi încetinească mersul, Dixon se mai relaxă. Destul de surprinzător, îşi găsise profesorul la bibliotecă, în faţa raftului cu „Achiziţii recente“, iar acum traversau pieziş peluza, îndreptându-se spre clădirea principală a colegiului. La prima vedere – şi nu numai –, păreau un cuplu de comici: Welch, înalt şi deşirat, cu părul lui cărunt căzându-i pe frunte, Dixon – bondoc, blond şi rotund la faţă, lat în umeri, deşi această trăsătură nu venise la pachet nici cu forţă, nici cu vreo aptitudine fizică anume. În ciuda contrastului mai mult decât evident dintre ei, Dixon îşi închipuia că, judecând după felul în care mergeau, degajaţi şi – după toate aparenţele – cufundaţi în conversaţie, le păreau cu siguranţă foarte pedanţi studenţilor care treceau pe lângă ei. În ochii trecătorilor, el şi Welch ar fi putut discuta chestiuni de istorie aşa cum această materie se discută pe peluzele universităţilor Oxford sau Cambridge. În asemenea clipe, Dixon aproape că dorea să fi discutat despre istorie. Se lăsă legănat de gânduri până când, brusc, bătrânul de lângă el se însufleţi din nou şi, râzând de ceva numai de el ştiut, aproape că strigă:

— Înainte de pauză au făcut ditamai harababura din piesă. Tânărul care cânta la violă a avut ghinionul să întoarcă două pagini odată şi ce a urmat… Pe cuvântul meu…

Completând repede fraza cu propriul său cuvânt, Dixon îl pronunţă în minte, apoi încercă să-şi potrivească trăsăturile feţei aşa încât să pară amuzat. În sinea lui însă, făcea o cu totul altă grimasă, promiţându-şi să o reproducă pe viu îndată ce va rămâne singur: îşi va acoperi dinţii de sus cu buza de jos, împingându-şi încet bărbia în spate cât mai mult, dilatându-şi în acelaşi timp ochii şi nările. Era sigur că astfel avea să-şi producă o puternică şi periculoasă congestionare a feţei.

Welch îşi continuă relatarea despre concert. Oare cum ajunsese profesor universitar de istorie, chiar şi într-un loc ca ăsta? Datorită lucrărilor publicate? Categoric, nu. Pentru calităţile deosebite de predare? În nici un caz. Atunci cum? Ca de obicei, Dixon înlătură acest gând, repetându-şi că important e că omul de lângă el avea putere de decizie asupra viitorului său, cel puţin până la sfârşitul următoarelor patru-cinci săptămâni. Până atunci, trebuia neapărat să-şi atragă simpatia lui Welch şi, după părerea lui, o modalitate era să fie prezent şi atent când Welch vorbea despre concerte. Dar observa oare Welch cine era de faţă când vorbea şi, dacă observa, îşi mai amintea? Iar dacă îşi amintea, putea să mai aibă vreun efect asupra impresiei pe care şi-o făcuse deja? Brusc, fără nici o tranziţie, a doua problemă spinoasă a lui Dixon îi răsări în minte. Tremurând din cauza efortului de a-şi înăbuşi un căscat nervos, întrebă cu accentul plat al celor din nord:

— Cum o mai duce Margaret?

Trăsăturile celuilalt se transformară insesizabil pe măsură ce, asemenea unei flote de vechi şi lente vase de război, atenţia i se punea greoi în mişcare, pentru a face faţă noului element adus în discuţie. După vreo două secunde reuşi să rostească:

— Margaret?

— Da. N-am văzut-o de vreo două săptămâni.

„Sau trei“, îşi spuse Dixon stânjenit.

— Am impresia că-şi revine destul de repede, având în vedere cele întâmplate. Sigur că a suferit o lovitură urâtă cu tipul ăla, Catchpole, şi tot ce a urmat după aceea. Mi se pare… că suferinţa ei e mai mult în minte decât în trup. Fizic, e complet restabilită, aş zice. De fapt, cu cât se va întoarce mai repede la o activitate oarecare, cu atât mai bine. Cu toate că e prea târziu să-şi reia orele de predare în trimestrul ăsta. Ştiu c-ar vrea să-şi reia lucrul şi trebuie să spun că eu personal sunt de acord. Nu s-ar mai gândi la… la…

Dixon ştia toate astea mult mai bine decât avea să le ştie vreodată Welch, dar se simţi obligat să spună:

— Da, înţeleg. Cred că faptul că locuieşte cu dumneavoastră, domnule profesor, şi cu doamna Welch, a ajutat-o foarte mult să depăşească momentul.

— Într-adevăr, cred că ceva din atmosfera casei are un efect benefic. Odată a stat la noi un prieten de-al lui Peter Warlock. Se întâmpla de Crăciun, cu ani în urmă. Acelaşi lucru ni l-a spus şi el. Eu însumi îmi amintesc de vara trecută, când m-am întors de la întrunirea examinatorilor, de la Durham. Era o zi toridă şi trenul era… Era…

După un singur ocol minuscul, conversaţia lui, asemeni unui vehicul dând rateuri, îşi reluă cursul obişnuit. Dixon renunţă să-l mai urmărească. În cele din urmă, ajunşi dinaintea treptelor clădirii principale, Dixon îşi încordă picioarele în timp ce îşi imagina că-l apucă pe profesor de mijloc, strângându-i trupul îmbrăcat în haina albastru-cenuşie, până când acesta îşi pierdea răsuflarea, că îl poartă greoi pe trepte, că o porneşte de-a lungul coridorului, spre toaleta profesorilor şi îi scufundă picioarele prea mici, încălţate în pantofi fără blacheuri, într-un closet, trăgând apoi apa o dată, de două ori, de mai multe ori, şi astupându-i gura cu hârtie igienică.

Închipuindu-şi scena, se mulţumi să zâmbească visător. După ce se opri să chibzuiască puţin în vestibulul cu dale de piatră, Welch îi spuse că trebuia să se ducă să-şi ia „geanta“ din biroul de la etajul doi. În timp ce-l aştepta, Dixon încerca să descopere cum ar fi putut, fără să provoace profesorului o prelungă încruntătură de uimire, să-i reamintească lui Welch că îl invitase să ia lua ceaiul în casa acestuia, situată în afara oraşului. Se înţeleseseră să plece la patru cu maşina lui Welch şi era deja patru şi zece. Dixon simţea cum i se strânge stomacul de teamă la gândul că avea s-o întâlnească pe Margaret, pe care urma să o scoată în oraş în acea seară, pentru prima oară de când fata cedase nervos. Se strădui să se gândească la altceva şi îşi concentră atenţia asupra obiceiurilor de şofat ale lui Welch. Încercă să se simtă scandalizat, pentru a-şi masca îngrijorarea. Fluiera şi bătea cu zgomot podeaua maşinii cu pantoful lui mare, maro. Stratagema funcţionă cam cinci secunde sau poate chiar mai puţin.

Oare cum se va comporta când va fi singură cu el? Va fi veselă, prefăcându-se că a uitat totul sau că nici n-a băgat de seamă cât timp trecuse de când o văzuse ultima oară, încercând să-şi ia avânt înainte de a porni la atac? Sau va fi tăcută şi apatică, aparent distrată, forţându-l să se chinuie trecând de la conversaţie banală la solicitudine, nerăbdătoare să audă promisiuni sau scuze? Oricum ar începe, conversaţia lor sigur va continua în acelaşi fel: cu una din întrebările cărora nici nu li se poate răspunde şi care nu pot fi nici evitate, cu o mărturisire cumplită, cu o declaraţie despre propria ei persoană care, făcută sau nu cu intenţia de a frapa, reuşea oricum să-şi facă efectul. Fusese antrenat în povestea cu Margaret din pricina unui soi de combinaţie de virtuţi pe care nici nu ştia că le posedă: politeţe, interes prietenesc, grijă, un soi de îngăduinţă binevoitoare de a se lăsa dominat, dorinţa unei prietenii care să nu lase loc de interpretări. Păruse începător – chiar dacă mai în vârstă decât ea – dar dorea să bea o cafea la ea acasă şi i se păruse politicos să accepte invitaţia. Şi deodată se trezise că era tânărul cu care „umbla“ Margaret, cumva rivalizând cu acest Catchpole ambiguu, personaj de importanţă variabilă. Cu vreo două luni în urmă i se păruse că numitul Catchpole câştiga binişor teren, eliberându-l pe el de povară şi reducându-l la rolul suportabil de strateg consultant, ba chiar îl amuzase presupunerea că el ar fi cunoscut cât de cât cum se conduc asemenea campanii. Dar pe neaşteptate, Catchpole i-o aruncase pe Margaret în braţe. În această situaţie, nu prea putea evita să devină singurul ascultător al unor mărturisiri şi întrebări intimidante.

Întrebările acelea… Deşi nu avea voie să fumeze nici o ţigară până la cinci, Dixon îşi aprinse una, amintindu-şi de prima tiradă de întrebări, lansată cu vreo şase luni în urmă – poate chiar ceva mai mult, pe la începutul lui decembrie –, la şapte-opt săptămâni după ce îşi luase postul în primire. „Îţi face plăcere să mă vizitezi?“ era prima întrebare pe care şi-o amintea şi i se păruse uşor şi chiar cinstit să răspundă „Da“. Au urmat apoi altele, de pildă „Crezi că ne înţelegem bine?“ sau „Sunt singura fată pe care o cunoşti pe-aici?“. Când o invitase în oraş pentru a treia seară consecutiv, Margaret îl întrebase: „Vom continua să ne vedem chiar atât de des?“. Atunci începuseră primele presimţiri rele. Dar chiar şi înainte de asta şi ceva vreme după, se gândise cât de mult simplificau sinceritatea şi atitudinea deschisă cumplita sarcină de a te înţelege cu femeile. La fel gândise şi despre mărturisirile ei: „Îmi face plăcere să fim împreună“, „Nu mă împac prea bine cu bărbaţii“, „Să nu râzi de mine când îţi spun că, după părerea mea, Consiliul profesoral nici nu-şi dă seama ce treabă bună a făcut când te-a angajat aici“. Atunci nu-i venise să râdă şi nici acum nu-i venea. Oare ce avea să poarte în acea seară? Se simţea pregătit să o complimenteze pentru aproape orice, în afară de rochia verde cu modele abstracte, pe care o purta alături de pantofi din imitaţie de antilopă, cu tocul jos.

Dar unde era Welch? Bătrânul era cunoscut drept evazionist. Dixon se repezi pe scări în sus, trecu în fugă pe lângă plăcile memoriale, de-a lungul coridoarelor pustii, dar camera cunoscută, cu tavan scund, era goală. O luă înapoi pe scara din spate – o portiţă de scăpare pe care adesea o folosea şi el – până la toaleta cadrelor didactice. Welch era acolo, aplecat deasupra unei chiuvete, ca şi cum ar fi vrut să se ascundă.

— V-am găsit, spuse Dixon vesel. Mă temeam că aţi plecat fără mine, domnule profesor, adăugă, aproape prea târziu.

Celălalt ridică spre el o faţă îngustă, schimonosită de mirare.

— Să plec?

— M-aţi invitat la dumneavoastră acasă, la ceai, explică Dixon. Am stabilit asta luni, când am luat cafeaua în sala comună.

Îşi zări propriul chip în oglinda de pe perete şi rămase surprins de expresia de sinceră prietenie întipărită pe el.

Welch, care tocmai îşi scutura mâinile ude, se opri. Părea un african sălbatic care tocmai asista la o scamatorie simplă.

— Când am luat cafeaua?

— Da, luni, răspunse Dixon vârându-şi mâinile în buzunare şi încleştând pumnii.

— A, făcu Welch, uitându-se pentru prima oară la Dixon. Ah! Pentru astăzi rămăsese?

Se răsuci spre un rulou de hârtie şi începu să-şi şteargă încet mâinile, fixându-l atent pe Dixon.

— Exact, domnule profesor. Sper că nu vă deranjez.

— O, nu, nu mă deranjezi, spuse Welch cu o voce nefiresc de calmă.

— Bun, zise Dixon. Îmi face mare plăcere.

Şi îşi luă vechiul fulgarin murdar din cuier.

Atitudinea lui Welch era încă puţin rezervată, dar devenea evident că îşi revenea repede şi reuşi destul de curând să-şi ia „geanta“ şi să-şi pună pe cap pălăria maronie de pescar.

— Mergem cu maşina mea, se oferi el.

— Vă mulţumesc.

La ieşirea din clădire porniră de-a lungul unei alei acoperite cu pietriş, până la maşina parcată alături de altele câteva. Dixon privea în jur, în timp ce Welch îşi căuta preocupat cheile. O peluză neîngrijită li se întindea dinainte până la un şir de zăbrele amputate, dincolo de care se aflau College Road şi cimitirul oraşului. Vecinătatea asta iscase glume din partea localnicilor. Profesorilor le făcea plăcere să laude în faţa studenţilor receptivitatea relativ crescută a absolvenţilor cu diplome de merit de peste drum, în timp ce paralela dintre meseria de îngrijitor de cimitire şi cea de custode al cunoştinţelor se impunea deseori de la sine şi altora, nu numai studenţilor.

Sub privirea lui Dixon, un autobuz urca încet dealul sub soarele blând de mai, îndreptându-se spre orăşelul în care locuia familia Welch. Dixon parie în gând că autobuzul avea să ajungă înaintea lor. O voce puternică începu să cânte din spatele unei ferestre de deasupra; părea să fie – şi probabil chiar era – Barclay, profesorul de muzică.

O clipă mai târziu, Dixon stătea în maşină, ascultând un sunet ca de sonerie stricată, în timp ce Welch tot trăgea de demaror. Zgomotul se risipi într-un zumzăit de falset în care păreau implicate toate părţile componente ale maşinii. Welch făcu o nouă încercare. De data asta efectul fu cel al unor sticle de bere ciocnindu-se sacadat. Dixon abia avu timp să închidă ochii înainte de a fi ţintuit în scaun, iar ţigara încă aprinsă ateriză într-o crăpătură din podea. Împrăştiind pietriş de sub roţi, automobilul zvâcni din loc spre marginea peluzei, peste care Welch călcă înainte de a o îndrepta pe partea carosabilă. Porni încet către şosea. Motorul continua să scoată un zgomot puternic şi grav, la auzul căruia un grup de studenţi întârziaţi – cei mai mulţi purtând fulare în dungi verzi şi galbene, culorile colegiului – se întoarseră privind miraţi în urma maşinii din micul refugiu acoperit de lângă poartă, unde se lipeau afişe anunţând evenimente sportive.

O luară în sus pe College Road, drept pe mijlocul drumului. Claxonul neluat în seamă al unui camion care se apropia din spate îl făcu pe Dixon să se uite pe furiş la Welch, pe a cărui figură, după cum constată enervat, se citea o calmă siguranţă de sine – un bătrân lup de mare înfruntând furtuna. Dixon închise din nou ochii. Spera că, după ce Welch avea să facă cele două schimbări de viteză chinuite care se impuneau, urmau să abordeze şi alt subiect de discuţii decât universitatea. Se gândea că ar prefera chiar să-l audă vorbindu-i din nou despre muzică sau despre isprăvile băieţilor Welch – Michel, scriitorul efeminat şi bărbosul Bertrand, pictor pacifist, pe care i-i descrisese Margaret. Dar, indiferent de subiectul discuţiei, Dixon era convins că, înainte de sfârşitul călătoriei, faţa lui avea să fie zbârcită şi dezumflată, ca o geantă veche, din pricina efortului de-a zâmbi şi de-a exprima interes, de-a reuşi să strecoare câteva cuvinte, iar asta oscilând mereu între epuizare totală şi furie dezordonată.

— Ăă… Dixon!

Dixon deschise ochii, încercând să schiţeze, cu jumătatea feţei pe care Welch nu o putea vedea, toate grimasele posibile care l-ar fi putut ajuta să-şi păstreze calmul.

— Da, domnule profesor?

— Mă gândeam la articolul ăla al tău.

— Ah, da. N-am…

— Ai primit vreun răspuns de la Partington?

— Da. De fapt, dacă vă amintiţi, a fost primul căruia i l-am trimis şi mi-a spus că alte chestii sunt…

— Sunt cum?

Dixon coborâse vocea mult sub pragul necesar pentru a acoperi zgomotul maşinii, în încercarea de a-i ascunde oarecum lui Welch propria uitare, protejându-se. Acum fu nevoit să urle:

— V-am spus că a zis că n-a putut găsi spaţiu pentru articolul meu.

— A, n-a putut? N-a putut, zici? Da, sigur, li se trimit o mulţime… Un volum imens de materiale, după cum ştii. Totuşi, cred că dacă ceva le-ar stârni cu adevărat interesul, atunci ar… ar… L-ai mai trimis şi altora?

— Da, lui Caton, tipul care publicase un anunţ în Times Literary Supplement, acum vreo două luni. A înfiinţat o nouă revistă de istorie cu deschidere internaţională sau cam aşa ceva. Credeam că o să mi-l publice imediat. La urma urmei, spaţiul de publicare al unei noi reviste n-are cum să fie ocupat dinainte cu materiale, cum e cazul tuturor revistelor cărora le-am…

— Da, merită să încerci la o revistă nouă. Era un anunţ în Times Literary Supplement acum ceva timp. Paton parcă îl chema pe redactor. Ar trebui să încerci la el, acum că nici una din revistele mai cunoscute nu pare să aibă spaţiu pentru… efortul tău. Ia să vedem. Oare ce titlu avea?

Dixon se uită pe fereastră la câmpiile gonind pe lângă ei. Totul era verde-crud, după un aprilie umed. Îl lăsa mut de uimire nu atât această repetare, asemănătoare cu efectul de dublă expunere a unei fotografii, pe care o avusese convorbirea lor de jumătate de minut – căci asemenea incidente formau însăşi esenţa discuţiilor cu Welch –, cât perspectiva de a fi nevoit să pronunţe din nou titlul articolului. Era un titlu perfect, în sensul că reuşea să cristalizeze stupiditatea minuţios construită a articolului, defilarea funerară de fapte care stârneau căscatul, pseudolumina aruncată asupra unor false probleme. Dixon citise sau, mai bine zis, începuse să citească zeci de asemenea articole, dar al lui i se părea cel mai rău dintre toate, pentru că lăsa impresia că e pătruns de propria utilitate şi importanţă. „Aplecându-ne asupra acestui aspect neglijat în mod straniu până în prezent“, aşa începea articolul. Care aspect era neglijat? De ce „în mod straniu“? Ce era neglijat în mod straniu? Faptul că gândise aşa fără să rupă manuscrisul sau să-i dea foc îl făcea să pară şi mai prost, şi mai ipocrit.

— Să vedem… se prefăcu el că se străduieşte să-şi amintească. A, da. Influenţa economică exercitată de dezvoltarea în domeniul tehnicilor de construcţii navale între 1450 şi 1485. De fapt, asta e…

Incapabil să termine fraza, se întoarse din nou spre stânga şi, la nici 12 centimetri de el, descoperi faţa unui om care-l privea uluit. Chipul, care sub ochii lui Dixon căpăta o expresie tot mai alarmată, aparţinea şoferului unui camion pe care Welch găsise de cuviinţă să-l depăşească tocmai într-o curbă periculoasă, între două ziduri de piatră. De după colţ, în faţa lor apăru un autobuz enorm. Welch frână uşor, asigurându-se că maşina avea să rămână paralel cu camionul când autobuzul urma să ajungă în faţa lor şi zise hotărât:

— Ei, spaţiul ar trebui să le-ajungă.

Înainte ca Dixon să se poată ghemui sau să-şi scoată ochelarii, camionul frână şi dispăru. Şoferul autobuzului, deschizând şi închizând furios gura, reuşi cumva să-şi hârşâie vehiculul de zidul cel mai îndepărtat şi, cu un hârşâit asemănător, maşina lui Welch ţâşni pe şoseaua dreaptă. Deşi bucuros că scăpase cu viaţă, Dixon avea în acelaşi timp senzaţia că discuţia s-ar fi încheiat frumos prin moartea lui Welch. Senzaţia deveni şi mai acută în clipa în care Welch spuse:

— Dacă aş fi în locul tău, Dixon, aş lua toate măsurile posibile ca articolul să fie acceptat în următoarele câteva luni. Vreau să spun că eu nu am cunoştinţele de specialitate necesare pentru a judeca…

Continuă precipitat:

— Eu nu pot să mă exprim, nu-i aşa, asupra valorii articolului. N-are nici un rost să vină cineva să mă întrebe „Cum e lucrarea lui Dixon?“, decât dacă pot să-mi ofer părerea de expert despre valoarea ei, nu? Dar acceptarea ei de către o revistă ştiinţifică de renume ar… ar… Vreau să zic, nici tu nu ştii exact ce valoare are. Cum ai putea şti, nu?

Dixon se gândi că, dimpotrivă, ştia prea bine ce valoare avea articolul său, ba chiar din mai multe puncte de vedere. Dintr-un anumit punct de vedere, aceasta putea fi exprimată printr-o obscenitate scrisă cu cratimă; din altă perspectivă, articolul merita cercetarea frenetică şi plictiseala cumplită pe care o îndurase. Iar din alt punct de vedere, articolul era demn de scopul pentru care fusese scris: ştergerea „impresiei proaste“ pe care o făcuse până atunci în facultate şi în cadrul catedrei. În schimb, Dixon răspunse:

— Nu, bineînţeles că nu, domnule profesor.

— Şi vezi tu, Faulkner, e foarte important pentru tine ca articolul să se dovedească bun, dacă mă-nţelegi.

În ciuda faptului că i se adresase cu alt nume (numitul Faulkner îi fusese predecesor), Dixon înţelegea foarte bine ce voia Welch să spună şi o confirmă. Cum de făcuse o impresie atât de proastă? Întotdeauna se gândise că motivul cel mai plauzibil era faptul că în prima săptămână îl rănise uşor pe profesorul de engleză. Omul, încă tânăr, fost membru în cadrul unei facultăţi de la Universitatea din Cambridge, stătea pe treptele din faţă când Dixon, care se întorcea de la bibliotecă, lovise tare cu piciorul o pietricică rotundă din mijlocul aleii asfaltate. Înainte de a atinge vârful traiectoriei, piatra îl izbise pe celălalt chiar sub rotula stângă, de la cincisprezece metri depărtare. Întorcând capul, Dixon urmărise totul îngrozit. Nu avea nici un rost s-o ia la fugă, pentru că oricum nu avea unde să se ascundă. În momentul impactului se întorsese şi pornise de-a lungul aleii, dar ştia prea bine că în acea clipă era singurul de faţă care putea fi suspectat că ar fi aruncat pietre. Întorsese capul şi îl văzuse pe profesorul de engleză ghemuit, stând într-un picior şi uitându-se după el. Aşa cum i se întâmpla în astfel de ocazii, ar fi vrut să-şi ceară scuze, dar când venea momentul era prea speriat ca s-o facă. Reacţionase la fel două zile mai târziu, când, trecând prin spatele scaunului secretarului-şef, la primul consiliu profesoral, se împiedicase şi lovise scaunul, iar acesta căzuse tocmai în clipa când secretarul se aşeza. Un strigăt de avertizare din partea arhivarului evitase dezastrul, dar Dixon îşi amintea şi acum expresia feţei posesorului acelei siluete înţepenite în formă de S. Un motiv în plus pentru impresia defavorabilă era şi eseul pe care unul dintre studenţii eminenţi îl scrisese pentru Welch. Eseul conţinea – sau mai bine zis consta din – critici severe aduse unui studiu despre parcelarea păşunilor, studiu redactat, după cum reieşise mai târziu, de un fost student de-al lui Welch.

— L-am întrebat cine i-a vârât în cap asemenea tâmpenii şi mi-a spus că preluase ideile dintr-una din prelegerile tale, Dixon. I-am spus şi eu, cât de diplomat am putut, desigur…

Mai târziu, Dixon a aflat că studiul criticat fusese scris la sugestia lui Welch şi, parţial, sub îndrumarea acestuia. Toate acestea erau de fapt menţionate în partea destinată mulţumirilor, la dispoziţia oricui. Dar Dixon, a cărui politică era să parcurgă cât mai puţin din orice carte, nu-şi bătea niciodată capul cu mulţumirile, aşa că Margaret îi explicase totul. Se întâmplase în dimineaţa premergătoare serii în care Margaret încercase să se sinucidă cu somnifere.

Când Welch, aproape strigând, îi spuse „Apropo, Dixon“, acesta se întoarse spre el cu sinceră aviditate:

— Da, domnule profesor?

Orice avea Welch de spus era mult mai plăcut decât gândul la ce avea să-i ofere Margaret. În curând, avea s-o afle pe viu.

— Mă întrebam dacă ţi-ar face plăcere să vii la noi la sfârşitul săptămânii viitoare, pentru… tot sfârşitul săptămânii. O să fie destul de distractiv. Ştii, vor veni câteva persoane de la Londra, prieteni de-ai noştri şi de-ai băiatului meu Bertrand. Bertrand o să încerce să vină şi el, desigur, dar nu ştie dacă o să poată. O să înjghebăm câteva mici spectacole, mici piese muzicale şi chestii de-astea. Poate că te vom ruga şi pe tine să ne dai o mână de ajutor.

Maşina huruia de-a lungul şoselei libere.

— Mulţumesc foarte mult, mi-ar face mare plăcere, spuse Dixon gândindu-se că trebuia s-o pună pe Margaret să afle cu ce anume urma el să ajute.

Welch părea foarte încântat că Dixon acceptase rapid invitaţia.

— Perfect, spuse cu vădită plăcere. Ar fi un aspect profesional pe care vreau să-l discutăm. Am vorbit cu rectorul despre Săptămână Deschisă a Colegiului, de la sfârşitul semestrului. Vrea ca departamentul de istorie să-şi aducă şi el contribuţia şi, ştii, m-am gândit la tine.

— Da? Cu siguranţă că există alţii mult mai calificaţi!

— Da, m-am gândit că te-ar interesa să susţii conferinţa cu care contribuie departamentul. Bineînţeles, dacă poţi.

— Da… Sigur… Mi-ar face plăcere să-mi încerc forţele cu o conferinţă publică, dacă dumneavoastră consideraţi că sunt capabil s-o fac, reuşi Dixon să articuleze.

— Mă gândeam că „Vesela Anglie medievală“ ar fi un subiect potrivit. Nu ceva exagerat de academic şi nici prea… Prea… Crezi că poţi înjgheba ceva?

II

— Pe urmă, chiar înainte de-a simţi cum încep să mă scufund în neant, deodată nu m-a mai interesat nimic. Îmi amintesc că-mi încleştasem degetele pe flaconul gol şi într-un fel mă agăţam de el din toate puterile. Dar curând nu mi-a mai păsat deloc că muream; mă simţeam mult prea obosită. Şi totuşi, dacă cineva m-ar fi zgâlţâit şi mi-ar fi spus: „Haide, haide, nu te duci, te întorci“, cred sincer că aş fi încercat să fac efortul de-a mă întoarce. Dar nimeni nu m-a zgâlţâit, aşa că mi-am spus: „Ei, ce dacă mor? N-are nici o importanţă“. E o senzaţie ciudată.

Micuţă, uscăţivă şi cu ochelari, puternic machiată, Margaret Peel îl privi pe Dixon şi zâmbi uşor. În jurul lor răsuna zumzetul altor conversaţii.

— E totuşi semn bun că poţi vorbi despre toate astea aşa, zise el.

Cum ea nu răspunse, Dixon continuă:

— Ce s-a întâmplat pe urmă? Sau nu-ţi mai aminteşti? Dacă nu vrei, nu-mi spune nimic.

— Nu, nu mă deranjează să-ţi povestesc, dacă nu te plictisesc.

Zâmbetul i se lăţi puţin.

— Dar nu ţi-a povestit Wilson cum m-a găsit?

— Wilson? A, tipul din camera de dedesubt. Da, a zis că radioul era prea tare şi a urcat la tine să se plângă. Ce te-a făcut să-l dai aşa tare?

Sentimentele pe care prima parte a povestirii lui Margaret le răscolise în el aproape că dispăruseră şi acum putea judeca mai limpede.

Margaret întoarse capul, privind barul pe jumătate gol.

— Sincer, James, nu ştiu. Cred că nevoia de a avea un zgomot oarecare în jurul meu în timp ce mă… duceam. Liniştea din cameră era atât de îngrozitoare.

Un fior o străbătu uşor şi adăugă repede:

— E cam rece aici, nu?

— Ne mutăm în altă parte dacă vrei.

— Nu, nu. E foarte bine; a intrat tipul ăla şi s-a făcut puţin curent… A, da, după aia. Cred că mi-am dat destul de repede seama ce se întâmpla, unde mă aflam şi toate astea. Şi ce îmi făceau. M-am gândit: „Dumnezeule, oare o să pot suporta să mă simt mizerabil ore în şir?“. Dar bineînţeles că leşinam întruna, şi iar îmi reveneam, şi tot aşa. Până la urmă, s-a terminat cu bine. Când am fost din nou ăăă… compos mentis, ce era mai rău trecuse, mă simţeam ceva mai bine. Eram foarte slăbită, fireşte. Ei, doar îţi aminteşti… Dar toţi au fost nemaipomenit de drăguţi cu mine, deşi mă gândeam că aveau destulă bătaie de cap cu oamenii care erau bolnavi fără să-şi fi făcut rău singuri. Îmi amintesc că eram îngrozită că vor chema poliţia şi că o să mă interneze într-un spital poliţienesc – există oare asemenea spitale, James? Dar s-au purtat ca nişte îngeri. Mai multă drăgălăşenie nici nu se poate. Şi ai venit tu să mă vezi şi partea cea mai urâtă a început să mi se pară ireală. Dar arătai groaznic de…

Râzând, se aplecă puţin într-o parte pe scaunul de la bar, se apucă cu mâinile de un genunchi, iar unul dintre pantofii din imitaţie de piele de antilopă mai că îi căzu din picior.

— Arătai de parcă ai fi asistat la o operaţie înspăimântătoare: alb ca varul şi cu… cu ochii duşi în fundul capului…

Clătină din cap, continuând să râdă încet şi îşi trase jacheta de lână peste umerii rochiei verzi.

— Chiar aşa? întrebă Dixon.

Se simţea uşurat auzind că arătase la fel de rău cum se şi simţise în dimineaţa aceea. Apoi se simţi din nou rău, în timp ce încerca să-şi adune curajul ca să-i pună ultima întrebare obligatorie. Câteva secunde ascultă cu jumătate de ureche cum Margaret descria cât de drăguţă fusese doamna Welch, cum venise s-o ia de la spital şi s-o instaleze în casa lor, pe toată perioada convalescenţei. Fără îndoială că se purtase foarte amabil cu Margaret, deşi în alte ocazii, de pildă când îşi exprima în mod public dezaprobarea faţă de soţul ei, era singura capabilă să trezească în Dixon sentimente de compătimire faţă de Welch. Era destul de enervant să audă cât de drăguţă fusese; asta însemna că trebuiau găsite alte motive pentru antipatia lui faţă de ea. În cele din urmă, după ce sorbi zdravăn din pahar, Dixon spuse aproape în şoaptă:

— Nu eşti obligată să-mi spui nimic dacă nu vrei, dar… ai terminat cu povestea asta acum, nu? Adică n-o s-o mai faci.

Margaret îşi ridică repede ochii spre el, ca şi cum ar fi aşteptat întrebarea, dar Dixon nu îşi putea da seama dacă era bucuroasă sau necăjită. Apoi fata întoarse capul şi el văzu cât de uscăţiv îi era maxilarul.

— Nu, n-o să mai încerc. Nu mă mai leagă nimic de el, nici un fel de sentiment. Aşa că acum gestul meu mi se pare ridicol.

Răspunsul îl făcu pe Dixon să conchidă că temerile lui despre acea seară fuseseră total neîntemeiate.

— Bun, zise el vioi. A încercat să ia legătura cu tine?

— Absolut deloc, nici măcar un mesaj telefonic. A dispărut fără urmă, de parcă n-ar fi existat. Mă refer la legătura noastră. Probabil e prea ocupat cu pipiţa lui, după cum a şi zis.

— A spus asta?

— Bineînţeles. Prietenul nostru, Catchpole, a mers întotdeauna drept la ţintă. Vrei să ştii ce mi-a spus? „O iau cu mine în nordul Ţării Galilor vreo două săptămâni. M-am gândit să-ţi spun înainte de a pleca.“ O, a fost de o sinceritate fermecătoare, dragă James. Fermecătoare din toate punctele de vedere.

Întoarse capul în partea cealaltă şi de data asta tendoanele de pe gâtul ei şi oasele de la baza acestuia ieşiră în relief. Simţi că-l năpădeşte un val de nelinişte care se accentuă când îşi dădu seama că nu mai găsea nimic de spus. Ca şi cum ar fi sperat să găsească un text scris, îi cerceta atent faţa, observând şuviţele de păr castaniu atârnând de sub braţele ochelarilor, ridul care-i străbătea obrazul întors spre el şi care acum părea că se apropiase şi mai mult de coada ochiului (sau era numai o părere?) şi colţurile – fără nici o îndoială, uşor lăsate – ale gurii. Dar pe figura ei nu găsi nimic care să fi putut alimenta o conversaţie. Dixon îşi căută ţigările, însă, înainte de-a-i întinde pachetul, folosind pretextul ca un mijloc de a rupe tăcerea, Margaret se întoarse spre el cu zâmbetul ei vag pe care începuse să-l cunoască. Chipul ei exprima un amestec de silă de sine şi curaj.

Cu o mişcare scurtă, fata îşi goli paharul.

— Bere, zise. Comandă-mi nişte bere. Petrecerea abia începe.

În timp ce încerca să atragă atenţia chelneriţei şi să comande berea, Dixon se întrebă mai întâi câte rânduri de băutură trebuia să plătească şi de ce Margaret, cu salariul ei de lector, pe care continua să-l primească şi în perioada cât lipsea de la slujbă, îi oferea atât de rar o băutură. În sfârşit, deşi nici acest gând nu era de natură să-l binedispună, îşi aminti de dimineaţa zilei în care Margaret înghiţise tot tubul de somnifere. În afară de un seminar de la două, nu mai avusese nimic de făcut la colegiu în dimineaţa aceea, iar ea tocmai îşi terminase orele pe la zece şi era liberă. După o cafea de şapte pence, pe care o băuseră într-un local abia deschis, în prezent înfloritor, merseseră împreună la o farmacie, de unde Margaret avea de cumpărat mai multe lucruri. Printre ele, un nou tub de somnifere. Dixon îşi amintea cu precizie ce expresie avusese Margaret în timp ce băgase în poşetă flaconul de somnifere ambalat într-o pungă albă, şi cum, întorcându-se spre el, îi spusese: „Dacă n-ai nimic mai bun de făcut astă-seară, îţi ofer o ceaşcă de ceai pe la zece. Vrei să vii pe la mine vreo oră?“. Acceptase, decis să vină, dar nu reuşise să-şi termine la timp prelegerea pentru a doua zi şi, când sunase de zece, îşi dăduse seama că nici perspectiva unei noi „conferinţe“ despre Catchpole nu-i surâdea. În acea seară, ceva mai devreme, Catchpole venise la Margaret să o anunţe că o terminase cu ea şi pe la zece fata înghiţise deja tot tubul de somnifere. Dacă ar fi fost acolo, se gândi Dixon pentru a mia oară, ar fi putut s-o împiedice sau, dacă totuşi ar fi fost prea târziu, ar fi putut măcar s-o ducă la spital cu cel puţin o oră mai devreme decât Wilson. Refuza să se gândească ce s-ar fi putut întâmpla dacă Wilson nu s-ar fi deranjat să urce până la Margaret. Ce s-ar fi întâmplat era mult mai neplăcut decât orice scenariu pe care el şi l-ar fi putut imagina în dimineaţa aceea. Următoarea lor întâlnire fusese la spital, o săptămână mai târziu.

Băgând în buzunar cele opt pence, restul de la doi florini, Dixon împinse uşor spre Margaret unul dintre cele două pahare cu picior. Stăteau la barul Oak Lounge, într-un hotel de la marginea şoselei, nu departe de casa familiei Welch. Cocoţat pe scaunul înalt, Dixon încerca să mai compenseze preţul piperat al băuturilor îndopându-se cu cartofi prăjiţi, castraveţi muraţi şi mici cepe de cocteil roşii, verzi şi chihlimbarii, puse generos la dispoziţia clienţilor de administraţia ambiţioasă. Atacă cel mai umflat castravecior rămas, gândindu-se cât de norocos era că o bună parte a serii se scursese fără ca el să fie direct implicat cu ceva. Margaret nu pomenise nimic despre faptul că în ultima vreme nu mai dăduse pe la familia Welch şi nici nu se lansase în vreo întrebare sau mărturisire stânjenitoare.

— Apropo, James, adăugă Margaret învârtind piciorul paharului, aş vrea să ştii cât îţi sunt de recunoscătoare pentru tactul de care ai dat dovadă în ultimele două săptămâni. A fost foarte drăguţ din partea ta.

Alarmat, Dixon ciuli urechile. Jocurile de cuvinte aparent inofensive sau chiar amuzante erau cel mai sigur semn al unui atac iminent – călăreţul misterios pornit pe urmele diligenţei cu lingouri.

— Nu cred să fi fost chiar atât de plin de tact, spuse el cu o voce plată.

— Mă refer la felul în care ai stat în umbră. Tu ai fost singurul care s-a ostenit să-şi pună mintea la contribuţie, să se gândească la ce vreau eu – să nu fiu asaltată de întrebări bine intenţionate, ca „Şi cum te simţi, draga mea, după această neplăcută întâmplare?“ şi aşa mai departe. Dacă vrei să ştii, bătrâna mamă Welch invita oameni din sat, care nu mă văzuseră în viaţa lor, să vină să mă întrebe cum mă simt. De-a dreptul incredibil. Cum să-ţi spun, James, au fost cum nu se poate mai drăguţi, dar o să fiu tare fericită când o să scap de aici.

Părea sinceră. Ştia că are obiceiul să interpreteze unele dintre acţiunile lui (sau lipsa lor), chiar şi pe cele mai leneşe sau jignitoare, în acest fel. Deşi, desigur, nu tot atât de des cum interpreta unele încercări de sprijin drept lene sau jignire. Acum ar putea încerca să schimbe discuţia.

— Neddy spunea că te simţi în stare să-ţi reiei activitatea în curând, zise el. Bineînţeles, acuşi o să avem examenele pe cap. Plănuieşti să te întorci la universitate înainte de sesiune?

— Aş vrea să am măcar o întâlnire cu fiecare grupă, ca să răspund la întrebările studenţilor. Asta în caz că efortul de a încropi câteva întrebări n-o să le vatăme bietele creieraşe. Dar n-am de gând să fac nimic mai mult anul ăsta, poate doar să notez lucrările. Oricât aş părea de nerecunoscătoare, o să mă întorc la viaţă normală când voi putea pleca din casa familiei Welch.

Cu o mişcare bruscă, se aşeză picior peste picior.

— Cât crezi c-o să mai stai aici?

— A, nu mai mult de două săptămâni, sper. Oricum, vreau să plec înainte de vacanţa de vară. Totul depinde de cât de curând voi găsi o locuinţă.

— Foarte bine, zise Dixon, devenind tot mai bine-dispus pe măsură ce sinceritatea discuţiei părea tot mai evidentă. Deci la sfârşitul săptămânii viitoare vei fi tot la ei.

— Pentru petrecerea artistică a lui Neddy? Da, sigur. De ce? Vii şi tu?

— Da. Am fost invitat în maşină, în timp ce veneam încoace. Ce-i aşa amuzant?

Margaret râdea în felul pe care Dixon îl calificase în mintea lui drept „clinchetul unor clopoţei de argint“. Uneori se gândea că tot comportarmentul ei reprezenta transpunerea în acţiune a unor asemenea expresii. Dar, înainte să se simtă enervat pe sine sau pe ea, Margaret întrebă:

— Sper că ştii în ce te-ai băgat, nu?

— Păi, speram să fie vorba în special de conversaţie de salon. Pot ţine pasul chiar şi cu cei mai buni. Ce altceva ar putea fi?

Margaret începu să numere pe degete:

— Citirea de partituri. Citirea unei piese de teatru. Demonstraţia unor paşi dintr-un dans al săbiilor. Recitări. Un concert de muzică de cameră. Mai e şi altceva, dar nu-mi vine acum în minte. Îmi amintesc eu, mai târziu.

Şi continuă să râdă.

— Lasă, nu-ţi mai bate capul, ajunge şi atât. Dumnezeule, e serioasă treaba! Cred că Neddy a luat-o razna de tot. E nemaipomenit! N-o să vină nimeni.

— Aici te înşeli. Un tip de la Programul Trei a promis ca vine. Şi un grup de muzică de cameră, de la Picture Post. Vor participa unii dintre cei mai cunoscuţi instrumentişti locali, inclusiv prietenul tău, Johns, cu…

Dixon scoase un strigăt gâtuit.

— Imposibil, comentă dând pe gât ultimele picături de bere din pahar. Te rog, lasă fanteziile astea. N-au cum să găzduiască atâta lume. Sau au de gând să doarmă pe peluză? Şi ce…

— După câte spune Neddy, cei mai mulţi vin să stea doar duminică şi pleacă seara. Totuşi, în afară de tine, unii vor rămâne acolo peste noapte. Johns vine vineri după-amiază, probabil adus cu maşina odată cu tine.

— Mai degrabă îl strâng de gât pe tâmpitu’ ăla decât să…

— Bine, bine, am priceput. Nu striga. Vine şi unul din băieţi, cu iubita. Fata s-ar putea să fie destul de interesantă. Studiază baletul, din câte am înţeles.

— Studentă la balet? Habar n-aveam că există aşa ceva.

— Se pare că da. O cheamă Sonia Loosmore.

— Pe bune? De unde ştii toate astea?

— Toată săptămâna cuplul Welch n-a vorbit decât despre asta.

— Îmi închipui.

Dixon începu să caute chelneriţa din ochi.

— Atunci poate îmi spui de ce am fost invitat.

— Asta n-a fost prea clar. Ca să fim împreună, presupun. Se vor găsi o mulţime de lucruri de făcut şi pentru tine. De asta nu mă îndoiesc.

— Uite, Margaret, ştii la fel de bine ca mine că nu ştiu să cânt, nu ştiu să joc teatru, nu citesc prea bine şi, slavă Domnului, nu ştiu să citesc partituri muzicale. Nu. Ştiu ce este. E semn bun, într-un fel. Vrea să-mi testeze reacţiile la cultură; vrea să vadă dacă sunt potrivit să predau la universitate, înţelegi? Cineva care nu poate deosebi un blockflüte de un flaut obişnuit nu merită să fie ascultat când vorbeşte despre preţul nenorocitelor de vaci pe timpul lui Eduard al III-lea.

Îşi îndesă şase-şapte cepe murate în gură şi începu să le mestece.

— Dar te-a expus la cultură şi mai înainte.

— Nu şi la o cantitate atât de mare de cultură. Doamne Dumnezeule, ce dracu’ o fi în capul lui? La ce folosesc toate astea? Doar n-o face numai pentru mine.

— I-a venit ideea să scrie un articol sau să vorbească la radio despre grupurile culturale din provincie. Îţi aminteşti toate chestiile cu care ne-a împuiat capul de Paşte, după ce s-a întors de la Manchester.

— Doar nu crede c-o să-l ia cineva în serios!

— Cine poate şti ce-i în capul lui? Nu, cred că e pur şi simplu o scuză ca s-o facă. Ştii cât îi plac chestiile astea.

— Cine s-o ştie mai bine ca mine? suspină Dixon, încercând din nou să atragă atenţia chelneriţei. Va trebui să descoperi ce vrea de la mine, ca să pot găsi din timp motive să mă eschivez.

Margaret îşi aşeză palma pe mâna lui:

— Poţi să te bizui pe mine, spuse cu voce caldă.

Dixon continuă repede:

— Dar cum a pus mâna pe tipul de la BBC şi pe cel de la Picture Post? Trebuie să fi trezit interesul cuiva.

— Din câte am înţeles, amândoi sunt cunoscuţi de-ai lui Bertrand sau de-ai prietenei lui. Dar hai să nu mai vorbim de asta. Mai bine să vorbim despre noi. Avem atâtea lucruri să ne spunem, nu crezi?

— Bineînţeles, îi răspunse Dixon, încercând să capete un ton prietenesc.

Scoase pachetul de ţigări şi, în timp ce aprindea două şi mai comanda ceva de băut, cugeta la extraordinara capacitate a lui Margaret de-a trânti chestii de astea când nici nu te aşteptai. Îi venea să scoată un urlet animalic şi să fugă din bar, să nu se mai oprească până când un autobuz l-ar fi dus departe de oraş. Deşi redusă momentan la tăcere – remarcă Dixon, recunoscător pentru prezenţa chelneriţei –, Margaret reuşea să menţină presiunea asupra lui aruncându-i priviri languroase şi chiar atingându-i genunchiul cu al ei. Dixon reuşi să transforme tresărirea pe care i-o produse acest gest într-o privire îndreptată brusc în sus, spre ceasul de perete de deasupra tejghelei. Limba subţire şi roşie a secundarului se învârtea încet în jurul cadranului, dând iluzia că timpul trecea repede. Celelalte două limbi arătau nouă şi cinci.

În timp ce primea restul, Dixon se uită la chelneriţă, o femeie solidă, oacheşă, cu buza de sus subţire şi cu ochii prea apropiaţi. Se gândi cât de mult îi plăcea de ea, cât de multe lucruri aveau în comun şi cât de mult l-ar fi plăcut ea dacă l-ar fi cunoscut. Cu un gest cât se poate de studiat, vârî banii în buzunarul pantalonilor, apoi luă un pachet de ţigări uitat pe tejghea şi-l scutură. Era gol. Lângă el, Margaret dădu drumul unui suspin, ceea ce preceda, invariabil, cele mai groaznice mărturisiri. Aşteptă până când Dixon fu nevoit să se răsucească spre ea şi spuse:

— Cât de aproape mi se pare că suntem unul de altul în seara asta, James.

Un tip cu faţa lată, aflat de cealaltă parte a lui Margaret, se întoarse şi o privi surprins.

— În sfârşit, au căzut toate barierele.

Considerând că întrebarea ei nu avea răspuns, Dixon o privi fix, aprobând uşor din cap şi aproape aşteptând să audă aplauzele unui public nevăzut. Ce n-ar fi dat pentru o izbucnire puternică şi eliberatoare de furie sau dispreţ. Cât de mult ar fi vrut să poată eluda orice simţ al responsabilităţii!

În cele din urmă Margaret coborî privirea, părând că cercetează atent berea din pahar, în căutarea unor corpuri străine.

— Mi se pare aproape de nesperat.

După o nouă clipă de tăcere, continuă pe un ton mai vioi:

— Dar n-am putea merge într-un loc mai… retras?

Dixon îi spuse că era o idee bună şi traversară încăperea, care tocmai începea să se umple, îndreptându-se spre un colţ mai ferit. Înainte de a se aşeza, Dixon se scuză şi se duse la toaletă.

Ajuns acolo, se gândi cât de plăcut ar fi dacă ar putea renunţa la dublul său rol de conciliator, ştergând-o imediat de acolo. Cinci minute ar fi suficiente pentru a da un telefon injurios lui Welch şi pentru a pune lucrurile la punct cu Margaret. După care s-ar duce să-şi arunce câteva lucruri într-o valiză şi ar lua trenul de zece patruzeci spre Londra. Stând în cabina slab luminată, îi veni iar în minte imaginea insuportabilă care-l urmărea de când acceptase slujba la universitate. I se părea că priveşte dintr-o cameră întunecată spre o stradă pustie şi dosnică, unde, pe un cer crepuscular, se profila un şir de coşuri înalte, ca modelate din tablă. Un nor mic plutea uşor de la dreapta la stânga. Imaginea nu era una pur vizuală, deoarece avea senzaţia că în acelaşi timp îi zumzăie în urechi un zgomot uşor, nedefinit, şi, cu convingerea neîntemeiată a celui care visează, avea senzaţia că cineva era pe punctul de a intra în camera unde se afla el, o persoană a cărei figură îi era cunoscută, dar pe care n-o cunoştea. Cu siguranţă că peisajul era londonez şi Dixon era aproape la fel de convins că aparţinea unui colţ londonez pe care nu-l vizitase niciodată. De fapt, nu petrecuse acolo mai mult de douăsprezece nopţi în toată viaţa lui. Atunci, continua el să se întrebe, de ce dorinţa lui legitimă de a părăsi provincia şi de a pleca la Londra era exacerbată şi particularizată de acest peisaj anume, abia întrezărit?

Ieşi gânditor din toaletă, fără să se ostenească să închidă uşa prevăzută cu un dispozitiv cu aer comprimat, care o făcea să se închidă încet. Însă, cum cilindrul dispozitivului fusese deşurubat de vreun beţiv, uşa se trânti cu putere în spatele lui şi mai că-i lovi un călcâi. În culoarul scurt şi îngust zgomotul avu efectul unui foc de armă. I se păru că aude un nechezat de spaimă răzbătând dinspre bar. Era, mai mult decât oricând, momentul să se năpustească în stradă şi să nu se mai întoarcă. Dar necesităţile economice şi mila alcătuiau o combinaţie puternică, iar dacă lua în considerare şi frica ce le întovărăşea, deveneau imbatabile. Deschise uşa lăcuită şi intră din nou în barul Oak Lounge.