Umberto Eco, Il Nome Della Rosa

© 2013 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3836-9

ISBN PDF: 978-973-46-3837-6

ISBN print: 978-973-46-2889-6

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Jacopo Bassano (1510-1592), Portretul unui călugăr franciscan, 1540-1542

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Notă la o nouă ediţie

A spune despre ediţia aceasta că este una revizuită ar suna cam prea pompos, dat fiind că variile corecturi aplicate textului original nu-i alterează nici structura narativă, nici stilul. Referitor la acesta din urmă am intervenit doar pentru a elimina repetiţia supărătoare a unui cuvânt la numai câteva rânduri distanţă recurgând la un sinonim, iar alteori (rar, însă), am simplificat o construcţie sintactică.

Am mai corectat puţinele scăpări (foarte puţine, trebuie s-o spun ca urmare a consultărilor textelor exclusiv medievale) de care timp de treizeci de ani m-am tot ruşinat. De exemplu, găsisem într-un ierbar din epocă menţionat susaiul/la cicerbita (care este un soi de cicoare) şi pe care îl luasem drept dovleac/cucurbita, făcându-l astfel să devină un dovlecel, or dovleacul în Evul Mediu nu era cunoscut, parvenindu-ne ulterior din America.

Poate diferenţele mai consistente privesc întinderea citatelor în latină. Latina era şi rămâne fundamentală în a conferi întâmplărilor o savoare monastică şi pentru a demonstra că anumite trimiteri la ideile din epocă sunt credibile, autentice; pe de altă parte voiam să-mi supun cititorul la o practică de penitenţă. Editoarea mea din America, Helen Wolff, mi-a tras atenţia că un cititor european, chiar dacă n-a studiat latina la şcoală, are în cap destule inscripţii pe care le-a citit pe faţadele palatelor sau ale bisericilor şi, în plus, i-au mai trecut pe la ureche citate filosofice, juridice sau religioase, prin urmare nu se simte terorizat de cuvinte precum, ştiu eu, dominus sau legitur. Un cititor american, în schimb, ar fi întâmpinat reale dificultăţi, cam cum s-ar întâmpla dacă ar apărea la noi un roman plin de ample citate în maghiară.

Aşa că, împreună cu traducătorul meu Bill Weaver, am trecut la înlesnirea, fie şi într-o mică măsură, a fragmentelor în latină, începând uneori cu citatul în latină dar continuând în engleză, sau lăsând întreg citatul dar parafrazând partea mai relevantă a acestuia – şi, în timp ce lucram, mi-au venit în minte obiceiurile din părţile de unde mă trag eu, unde, atunci când vorbeam în dialect, subliniam afirmaţiile mai importante repetându-le în italiană.

Recitind mai apoi versiunea engleză a cărţii mi-am dat seama că primenirea nu ştirbise cu nimic din stilul textului şi făcea mai puţin anevoioasă lectura unor pasaje. Şi astfel am decis să primenesc şi ediţia italiană. Am în faţa ochilor un exemplu, în care, în timpul discuţiei din bibliotecă, Jorge spune „Forte potuit sed non legitur eo usus fuisse“. Nu-l puteam lipsi pe supraveghetorul cel sever de recursul la limba sacră, dar imediat după, povestind despre Sfântul Laurenţiu care, de pe grătar, îi invita zeflemitor pe călăi să-l rumenească când pe o parte, când pe alta (şi se cita: „manduca, iam coctum est“), pentru a putea fi gustată vorba de duh am redat totul direct în italiană. Printre altele, procedând aşa am redus cele nouă iniţiale rânduri la patru, fluidizând şi ritmul schimbului de replici.

Câteodată, scriitorului i se întâmplă, asemenea dentistului când pacientul lui simte o denivelare şi e de ajuns să şlefuiască un pic cu freza, să taie la rândul său un cuvânt iar întreaga frază să devină mai aerisită.

Cam asta ar fi tot. Dacă ar trebui să se organizeze un concurs în cadrul căruia cititorul să identifice toate situaţiile unde am intervenit, n-ar exista nici un câştigător deoarece adeseori intervenţia se referă la o conjuncţie sau la crearea unei eufonii, trecând astfel neobservată. Poate nici nu merita să vorbesc toate acestea lucru dar, fiindcă ediţia de faţă, din motive de rigurozitate bibliografică, apare drept „revizuită“, trebuia să fac aceste precizări.

Umberto Eco, 2011

(traducere de Mara Chiriţescu)

Fireşte, un manuscris

În ziua de 16 august 1968, mi-a căzut în mână o carte datorată unui anume abate Vallet, Le manuscript de Dom Adson de Melk, traduit en français d’après l’édition de Dom J. Mabillon (Aux Presses de l’Abbaye de la Source, Paris, 1842). Cartea, însoţită de date istorice mult prea sărace, se limita să reproducă fidel un manuscris din secolul al XIV-lea, găsit, la rândul său, în mănăstirea din Melk, de marele erudit al secolului al XVII-lea, căruia i se datorează atât de mult în privinţa istoriei ordinului benedictin. Mă bucuram de savanta trouvaille (a treia, deci, în timp, pentru mine) pe când mă aflam la Praga, în aşteptarea unei persoane dragi. Şase zile mai târziu, după ce trupele sovietice au ocupat nefericitul oraş, reuşeam să ajung la frontiera austriacă, la Linz, de aici să mă duc la Viena, unde m-am întâlnit cu persoana aşteptată, şi împreună s-o pornim în sus pe Dunăre.

Într-un climat mental de mare tulburare, citeam, fascinat, cumplita istorie a lui Adso din Melk şi am fost atât de absorbit de ea, încât aproape dintr-o răsuflare am făcut o traducere, pe nişte caiete mari de la Papéterie Joseph Gibert, pe care este foarte plăcut să scrii, dacă peniţa e moale. Şi, astfel, am ajuns în apropiere de Melk, unde şi azi, perpendicular pe braţul fluviului, se ridică atât de frumosul Stift, de mai multe ori restaurat de-a lungul secolelor. După cum cititorul îşi va fi imaginat, în biblioteca mănăstirii nu era nici urmă de manuscrisul lui Adso.

Înainte de-a sosi la Salzburg, după o tragică noapte într-un mic hotel de pe malurile lacului Mondsee, călătoria mea în companie s-a întrerupt brusc şi persoana cu care călătoream a dispărut, luând cu sine cartea abatelui Vallet, nu din răutate, ci din pricina modului aiurit şi abrupt în care luase sfârşit legătura noastră. Astfel mi-au rămas mai multe caiete, scrise de mâna mea, şi un mare gol în suflet.

La Paris, după câteva luni, am hotărât să-mi duc până la capăt cercetările. Din puţinele date pe care le obţinusem din cartea franţuzească, îmi rămânea referirea la izvor, excepţional de amănunţită şi de precisă:

VETERA ANALECTA, Sive COLLECTIO VETERUM ALIQUOT OPERUM & OPUSCULORUM omnis generis, Carminum, Epistolarum, Diplomatum, Epitaphiorum, & CUM ITINERE GERMANICO, Adnotationibus & aliquot disquisitionibus R.P.D. Joannis Mabillon, Presbiteri ac Monachi Ord. Sancti Benedicti e Congregatione S. Mauri. – NOVA EDITIO, Cui accessere Mabilonii Vita & aliquot opuscula, scilicet Dissertatio de PANE EUCHARISTICO, AZYMO ET FERMENTATO, ad Eminentiss. Cardinalem BONA. Subjungitur opusculum ELDEFONSI Hispaniensis Episcopi de eodem argumento ET EUSEBII Romani ad Theophilum Gallum epistola, DE CULTU SANCTORUM IGNOTORUM, Parisiis, apud Levesque, ad Pontem S. Michaelis, MDCCXXI, cum privilegio Regis.

Am găsit imediat Vetera Analecta la biblioteca Sainte Geneviève, dar, spre marea mea surpriză, ediţia aceasta diferea prin două amănunte: în primul rând, editorul, care era Montalant, ad Ripam P.P. Augustinianorum (prope Pontem S. Michaelis), şi apoi data, cu doi ani mai târziu. Inutil să mai spun că aceste analecta nu conţineau nici un manuscris al lui Adso sau Adson din Melk – ci dimpotrivă, cum poate controla oricine, o culegere de texte mai lungi sau mai scurte, în timp ce istoria transcrisă de Vallet se întindea pe câteva sute de pagini. Am consultat la vremea aceea medievalişti celebri, precum nepreţuitul şi de neuitatul Etienne Gilson, dar a fost limpede că unicele Vetera Analecta erau cele pe care le văzusem la Sainte Geneviève. O incursiune la Abbaye de la Source, aflată lângă Passy, şi o conversaţie cu prietenul meu Dom Arne Lahnestedt m-au convins, de asemenea, că nici un abate Vallet nu publicase cărţi cu teascurile (de altfel inexistente) de la abaţie. Este cunoscută neglijenţa erudiţilor francezi când dau indicaţii bibliografice, oarecum credibile, dar cazul depăşea orice pesimism rezonabil. Am început să cred că îmi căzuse în mâini un fals. Acum chiar cartea lui Vallet era irecuperabilă (sau cel puţin nu îndrăzneam eu să mă duc s-o cer de la persoana care mi-o luase). Şi nu-mi rămâneau decât notiţele mele, de care începeam să mă îndoiesc.

Există momente magice de mare oboseală fizică şi de intensă excitaţie motorie, în care apar viziuni ale unor persoane cunoscute în trecut („en me retraçant ces details, j’en suis à me demander s’ils sont réels, ou bien si je les ai rêvés“). Cum am învăţat mai târziu, din frumoasa cărticică semnată de Abbé de Bucquoy, apar de asemenea viziuni ale cărţilor care nu au fost scrise încă.

Dacă nu s-ar fi întâmplat ceva nou, m-aş întreba şi acum de unde vine istoria lui Adso din Melk, dar iată că în 1970, la Buenos Aires, pe când scotoceam prin rafturile unui mic anticar de pe Corrientes, nu departe de vestitul Patio del Tango de pe marele bulevard, am dat peste versiunea castiliană a unei cărticele de Milo Temesvar, Despre cum se folosesc oglinzile în jocul de şah, pe care mai avusesem prilejul s-o citez (la a doua mână) în cartea mea Apocalittici e integrati (recenzând cartea sa mai recentă Vânzătorii de Apocalips). Era vorba despre traducerea originalului, de negăsit acum, din limba georgiană (Tbilisi, 1934), şi aici, spre marea mea surprindere, am citit fragmente ample din manuscrisul lui Adso, numai că izvorul nu era nici Vallet, nici Mabillon, ci părintele Athanasius Kircher (dar ce operă?). Un savant – pe care nu găsesc oportun să-l numesc – m-a asigurat apoi că (şi cita date din memorie) marele iezuit nu a vorbit niciodată de Adso din Melk. Dar paginile lui Temesvar se afla sub ochii mei, şi episoadele la care se refereau erau cu totul asemănătoare celor din manuscrisul tradus de Vallet (în special descrierea labirintului nu lăsa loc nici unei îndoieli). În ciuda a tot ceea ce a scris apoi Beniamino Placido¹, abatele Vallet existase şi, cu siguranţă, trăise şi Adso din Melk.

Am tras de aici concluzia că memoriile lui Adso păreau într-adevăr să participe la natura evenimentelor pe care le povesteşte: ele sunt învăluite în multe şi nedesluşite mistere, începând cu autorul şi terminând cu amplasarea abaţiei, despre care Adso tace cu îndărătnicie, încât presupunerile permit prefigurarea unei zone imprecise între Pomposa şi Conques, cu probabilităţi care ne îndreptăţesc să socotim că locul s-ar afla de-a lungul coastei apenine, între Piemont, Liguria şi Franţa (ca de pildă între Lerici şi Turbia). Cât priveşte epoca în care se desfăşoară evenimentele, suntem la sfârşitul lui noiembrie 1327; în schimb, când însă scria autorul, nu se ştie. De vreme ce ne spune că e novice în ’27, şi aproape de sfârşitul vieţii când îşi aşterne pe hârtie memoriile, putem presupune că manuscrisul a fost redactat în ultimii zece sau douăzeci de ani ai secolului al XIV-lea.

Meditând serios, erau destul de neîntemeiate motivele care să mă poată determina să dau la tipar versiunea mea italiană a unei obscure versiuni neogotice franceze a unei ediţii latine din secolul al XVII-lea a unei opere scrise în latină de un călugăr german pe la sfârşitul secolului al XIV-lea.

Şi, mai ales, ce stil să adopt? Tentaţia de a mă inspira din modelele italiene ale epocii trebuia respinsă, fiind cu totul nejustificată: Adso nu numai că scrie în latină, dar reiese clar din întreaga alcătuire a textului că ştiinţa şi cultura lui (sau cultura abaţiei care-l influenţează într-un mod atât de evident) este mult mai bogată; este vorba, în mod clar, de o sumă multiseculară de cunoştinţe şi de modalităţi stilistice, care se îmbină cu tradiţia latinei Evului Mediu timpuriu a traducerii. Adso gândeşte şi scrie ca un călugăr care a rămas impermeabil la revoluţia latinei vulgare, legat de paginile găzduite de biblioteca despre care vorbeşte, înrâurit de textele patristico-scolastice, şi istoria lui (dincolo de referirile la evenimentele din secolul al XIV-lea, pe care, însă, Adso le relatează cuprins de mii de perplexităţi, şi numai din auzite) ar fi putut să fie scrisă, după limbă şi citatele erudite, în secolul al XII-lea sau al XIII-lea.

Pe de altă parte, este neîndoios că, traducând în franceza lui neogotică latina lui Adso, Vallet va fi introdus de la sine diferite licenţe, şi nu doar stilistice. De exemplu, personajele vorbesc uneori despre puterea ierburilor, referindu-se clar la acea carte a secretelor atribuită lui Albert cel Mare, care a cunoscut de-a lungul secolelor diferite variante. Este neîndoielnic că Adso o cunoştea, dar el citează pasaje din ea care amintesc foarte precis fie reţete ale lui Paracelsus, fie interpolări evidente dintr-o ediţie a lui Albert dintr-o certă epocă Tudor². Pe de altă parte, am stabilit după aceea că în timpul în care Vallet transcria(?) manuscrisul lui Adso, circulau la Paris ediţii de secol XVIII din Grand Albert şi din Petit Albert³, de-acum iremediabil falsificate. Cu toate acestea, cum putem fi siguri că textul la care se referea Adso sau călugării ale căror cuvinte le nota el nu conţinea, printre glose, scolii şi diferite apendice, şi unele adnotări care apoi ar fi putut hrăni cultura care a urmat?

În sfârşit, trebuia să păstrez în latină pasajele pe care acelaşi abate Vallet nu a socotit necesar să le traducă, poate pentru a păstra atmosfera vremii? Nu existau justificări precise pentru a o face, dacă nu cumva un sentiment, poate rău înţeles, de fidelitate faţă de izvorul meu… Am eliminat excesele, dar câte ceva am mai lăsat. Şi mi-e teamă că am făcut ca romancierii proşti, care, aducând în scenă un personaj francez, îl fac să spună „parbleu“ şi „la femme, ah! la femme!“.

În concluzie, sunt plin de îndoieli. Chiar nu ştiu de ce m-am hotărât să-mi iau inima-n dinţi şi să prezint, ca şi când ar fi autentic, manuscrisul lui Adso din Melk. Să-i spunem: un gest de îndrăgostit. Sau, dacă vreţi, o modalitate de a mă elibera de vechi şi numeroase obsesii.

Transcriu fără preocupări de actualitate. În anii în care descopeream textul abatelui Vallet era răspândită credinţa fermă că trebuie să scrii numai ancorat în prezent şi pentru a schimba lumea. La mai bine de zece ani distanţă, este acum o consolare pentru omul de litere (restituit multpreaînaltei lui demnităţi) că se poate scrie doar pentru simpla plăcere de a scrie. Prin urmare, acum mă simt liber să povestesc, din pură plăcere fabulatorie, istoria lui Adso din Melk, şi îmi găsesc plăcere şi mângâiere în faptul că o găsesc atât de incomensurabil îndepărtată în timp (acum, când veghea raţiunii a alungat toţi monştrii pe care somnul său îi născuse), atât de glorios lipsită de legătură cu timpurile noastre, atât de atemporal străină de speranţele şi de siguranţele noastre.

Pentru că este o poveste despre cărţi, nu despre mizeriile cotidiene, şi lectura ei ne poate îndemna să recităm, împreună cu marele imitator de la Kempis: „In omnibus requiem quaesivi, et nusquam inveni nisi in angulo cum libro“.

5 ianuarie 1980

1. La Repubblica, 22 septembrie 1977.

2. Liber aggregationis seu liber secretorum Alberti Magni, Londinium, juxta pontem qui vulgariter dicitur Flete brigge, MCCCCLXXXV.

3. Les admirables secrets d’Albert le Grand, A Lyon, Chez les Héritiers Beringos, Fratres, à l’Enseigne d’Agrippa, MDCCLXXV; Secrets merveilleux de la Magie Naturelle et Cabalistique du Petit Albert, A Lyon, ibid., MDCCXXIX.

Notă

Manuscrisul lui Adso este împărţit în şapte zile şi fiecare zi în perioadele care corespund orelor liturgice. Subtitlurile, la persoana a treia, au fost adăugate, probabil, de Vallet. Dar întrucât sunt necesare ca să-l orienteze pe cititor, iar uzanţa aceasta nu se deosebeşte de cea a multor scrieri în limba vulgară, nu am socotit oportun să le înlătur.

Într-o oarecare încurcătură m-au pus referirile lui Adso la orele canonice, nu numai pentru că delimitarea lor variază după localităţi şi după anotimpuri, ci şi pentru că, după câte se pare, în secolul al XIV-lea nu se respectau cu stricteţe indicaţiile date de Sfântul Benedict în canon.

Cu toate acestea, pentru orientarea cititorului, deducând atât din text, cât şi, în parte, din confruntarea canonului de origine cu descrierea vieţii monahale făcută de Edouard Schneider în Les heures bénédictines (Paris, Grasset, 1925), cred că ne putem conduce după următoarea împărţire:

Matutini

(pe care Adso le denumeşte cu vechea expresie Vigiliae). Între 2.30 şi 3 noaptea.

Laudi

(care în tradiţia mai veche erau numite Matutini). Între 5 şi 6 dimineaţa, încheindu-se odată cu ivirea zorilor.

Prima

Pe la 7.30, puţin înaintea aurorei.

Tertia

Pe la 9.

Sexta

Amiaza (într-o mănăstire în care călugării nu lucrează la câmp, iarna, era şi ora mesei).

Nona

Între 2 şi 3 după-masa.

Vesper

Pe la 4.30, la apusul soarelui (canonul prescrie să se cineze înainte de lăsarea întunericului).

Completa

Pe la 6 (până la 7 călugării trebuie să meargă la culcare).

Calculul se bazează pe faptul că în nordul Italiei, la sfârşitul lui noiembrie, soarele răsare în jurul orei 7.30 şi apune în jurul orei 4.40 după-masa.

Prolog

La început era Cuvântul şi Cuvântul era la Dumnezeu şi Cuvântul era Dumnezeu. Acesta era la început la Dumnezeu şi datoria călugărului credincios este să repete în fiecare zi cu psalmodiantă umilinţă unicul şi neschimbatul fapt al cărui adevăr de nezdruncinat se poate afirma. Dar videmus nunc per speculum et in aenigmate şi adevărul, mai înainte de a ne sta întreg în faţă, se manifestă treptat (şi ce trepte greu de urcat!) în greşeala lumii, aşa încât trebuie să-i desluşim semnele credincioase chiar şi acolo unde ele ne apar nedesluşite şi amestecate parcă într-o voinţă pornită cu totul spre rău.

Ajuns la sfârşitul vieţii mele de păcătos, în vreme ce cărunt îmbătrânesc asemenea lumii, aşteptând să mă pierd în abisul fără de sfârşit al divinităţii tăcute şi pustii făcând parte din lumina neschimbătoare a inteligenţelor îngereşti, ţinut captiv acum cu trupul meu greu şi bolnav în această chilie a iubitei mănăstiri din Melk, sunt gata să las pe acest pergament mărturia faptelor uimitoare şi înspăimântătoare la care mi-a fost dat să iau parte în tinereţe, repetând toate câte le-am văzut şi le-am auzit, fără a cuteza să trag din asta o învăţătură, pentru a lăsa celor ce vor să vină (dacă Anticristul nu le-o va lua înainte) semnele toate, ca asupra lor să-şi arate puterea rugăciunea descifrării.

Fie ca Domnul Dumnezeu să mă învrednicească să fiu un martor prin care să poată transpărea întâmplările petrecute la abaţia căreia drept este şi cu credinţă să nu i se rostească aici nici măcar numele, la sfârşitul anului întru Domnul 1327, când împăratul Ludovic a coborât în Italia pentru a reface demnitatea Sfântului Imperiu Roman, potrivit dorinţei Celui de Sus, şi spre ruşinea josnicului uzurpator simoniac şi ereziarh care a pângărit la Avignon numele sfânt al Apostolului (vorbesc de sufletul păcătos al lui Giacomo din Cahors, pe care necredincioşii l-au cinstit cu numele de Ioan al XXII-lea).

Poate că, pentru a înţelege mai bine evenimentele în care m-am văzut amestecat, e bine să amintesc de lucrurile ce se petreceau în acest fragment de veac, aşa cum am înţeles eu atunci, luând parte la ele, şi aşa cum mi le amintesc acum, îmbogăţite de alte povestiri, pe care le-am auzit după aceea – dacă totuşi memoria mea va fi în măsură să reînnoade firul atât de numeroaselor şi de încurcatelor minunăţii.

Încă din primii ani ai acelui secol, papa Clement al V-lea strămutase reşedinţa apostolică la Avignon, lăsând Roma pradă ambiţiilor seniorilor locali, şi treptat-treptat preasfântul oraş al creştinătăţii devenise un circ sau un lupanar, sfâşiat de luptele dintre mai-marii lui; îşi spunea republică, dar nu era, bântuită de bande înarmate, supusă la violenţe şi la jafuri. Oameni ai Bisericii, scăpaţi de sub controlul justiţiei seculare, comandau grupuri de răufăcători şi tâlhăreau cu spada în mână, făceau blestemăţii şi puneau la cale tot felul de treburi murdare. Cum să împiedici ca acest Caput Mundi să redevină, pe drept cuvânt, ţinta celor ce voiau să-şi pună pe cap coroana Sfântului Imperiu Roman, şi cum să refaci demnitatea acelei împărăţii lumeşti care fusese dată cezarilor?

Iată deci că, în 1314, cinci principi germani îl aleseseră la Frankfurt pe Ludovic de Bavaria ca supremul conducător al Imperiului. Dar în aceeaşi zi, pe celălalt mal al Mainului, contele palatin de Rin şi arhiepiscopul de Köln îl aleseseră în aceeaşi demnitate pe Frederic de Austria. Doi împăraţi pentru un singur tron şi un singur papă pentru doi: situaţie care a devenit, într-adevăr, fermentul unei mari dezordini.

Doi ani mai târziu era ales la Avignon noul papă, Giacomo din Cahors, în vârstă de şaptezeci şi doi de ani, sub numele de Ioan al XXII-lea, şi deie Domnul ca niciodată vreun pontif să nu mai primească un nume atât de detestat. Francez şi credincios regelui Franţei (oamenii de pe pământul acela păcătos sunt întotdeauna înclinaţi să slujească interesele alor lor şi sunt neputincioşi să privească la lumea întreagă ca la patria lor spirituală), el îl susţinuse pe Filip cel Frumos împotriva cavalerilor templieri, pe care regele îi acuzase (cred că pe nedrept) de fărădelegi dintre cele mai josnice pentru a pune stăpânire pe bunurile lor, cu complicitatea acelui ecleziast renegat. Între timp, în toată istoria aceea se vârâse şi regele Robert al Neapolelui, care, pentru a-şi păstra controlul asupra Peninsulei Italice, îl convinsese pe papă să nu recunoască pe nici unul dintre cei doi împăraţi germani, rămânând astfel căpitan general al statului Bisericii.

În 1322 Ludovic de Bavaria îl învinge pe rivalul său Frederic. Şi mai înspăimântat de un singur împărat decât fusese de doi, Ioan l-a excomunicat pe învingător, iar acesta, drept răspuns, l-a denunţat pe papă ca eretic. Trebuie spus că, tocmai în anul acela, avusese loc la Perugia o mare adunare a călugărilor franciscani, iar generalul lor, Michele din Cesena, aprobând argumentele „spiritualilor“ (despre care voi mai avea prilejul să vorbesc), proclamase drept credinţă adevărată sărăcia lui Cristos care, dacă ar fi posedat ceva împreună cu apostolii săi, s-ar fi folosit de aceasta doar ca usus facti. Nobilă hotărâre, menită să salveze virtutea şi puritatea ordinului, dar ea a displăcut atât de mult papei, care, poate, vedea în ea un principiu ce ar fi pus în pericol chiar propriile pretenţii, ca stăpân al Bisericii, de a contesta Imperiului dreptul de a alege episcopi, propunând, dimpotrivă, ca Sfântul Scaun să aibă dreptul de a-l învesti pe împărat. Că acestea sau altele vor fi fost motivele care-l împingeau, Ioan a condamnat în 1323 propunerile franciscanilor prin bula Cum inter nonnullos.

Acela a fost momentul, îmi închipui, când Ludovic a văzut în franciscani, duşmani acum pe faţă ai papei, nişte aliaţi puternici. Afirmând sărăcia lui Cristos, ei reîntăreau într-un fel ideile teologilor imperiali, adică ale lui Marsilio din Padova şi Giovanni din Gianduno. Şi, în sfârşit, nu cu multe luni înainte de evenimentele pe care le povestesc aici, Ludovic, care încheiase un acord cu învinsul Frederic, năvălea în Italia, era încoronat la Milano, intra în conflict cu familia Visconti, care însă îl primise bine, pornea asediul Pisei, îl numea vicar imperial pe Castruccio, duce de Lucca şi Pistoia (şi cred că rău făcea, pentru că niciodată n-am cunoscut om mai crud, în afară poate de Uguccione della Faggiola), şi acum se pregătea să intre în Roma, chemat de Sciarra Colonna, seniorul locului.

Iată care era situaţia când eu – pe atunci novice benedictin în mănăstirea din Melk – am fost smuls din liniştea schitului de către tatăl meu, care lupta sub comanda lui Ludovic, fiind el nu cel mai neînsemnat dintre baronii lui, şi care a socotit înţelept să mă ia cu sine ca să cunosc minunăţiile Italiei şi să fiu de faţă când împăratul avea să fie încoronat la Roma. Dar asediul Pisei l-a prins cu grijile militare. Eu m-am folosit de asta ca să mă plimb, parte din plăcere, parte din dorinţa de a învăţa, prin oraşele Toscanei, dar viaţa aceasta liberă şi fără chibzuinţă nu se potrivea, au gândit părinţii mei, unui adolescent hărăzit vieţii contemplative. Şi, după sfatul lui Marsilio, care prinsese drag de mine, au hotărât să mă dea pe lângă un franciscan învăţat, părintele Guglielmo (William, în limba lui) din Baskerville, care pornea o misiune ce avea să-l ducă să vadă oraşe faimoase şi abaţii străvechi. Am devenit astfel secretarul şi discipolul lui în acelaşi timp, lucru de care nu aveam să mă căiesc, întrucât am fost, alături de el, martorul unor întâmplări demne să fie consemnate, cum fac acum, întru ştiinţa celor ce aveau să vină.

Eu nu ştiam atunci ce căuta călugărul Guglielmo şi, ca să spun adevărul, nu ştiu nici astăzi, şi bănuiesc că nu ştia nici el, mânat cum era de unica dorinţă de adevăr, şi de teamă – pe care mereu am văzut că o nutreşte – că adevărul nu era cel care i se înfăţişa în clipa respectivă. Şi poate că în anii aceia îndatoririle lumeşti îl îndepărtau de la studiile sale pe care le îndrăgea atât de mult. Misiunea cu care fratele Guglielmo era însărcinat mi-a rămas necunoscută de-a lungul întregului drum, sau mai bine zis el nu mi-a vorbit despre ea. Mai degrabă ascultând frânturi din conversaţiile pe care le-am avut cu abaţii mănăstirilor prin care ne opream, în drum, mi-am făcut o oarecare idee asupra naturii însărcinării sale. Dar nu am cunoscut-o pe deplin până când nu am ajuns la ţinta noastră, cum voi spune mai pe urmă.

Ne îndreptam spre miazănoapte, dar călătoria noastră nu a înaintat în linie dreaptă şi ne-am oprit la diferite abaţii. S-a întâmplat aşa că ne-am abătut spre apus (deşi ar fi trebuit să mergem spre răsărit), aproape urmând linia montană care duce de la Pisa în direcţia drumurilor spre San Giacomo, zăbovind într-un ţinut pe care înspăimântătoarele întâmplări petrecute mai apoi mă îndeamnă să nu-l precizez prea limpede, dar ai cărui seniori erau credincioşi Imperiului, şi unde abaţii ordinului călugăresc se opuneau, de comun acord, papei eretic şi corupt. Drumul a durat două săptămâni, cu mici păţanii, şi în timpul acela am avut putinţa să-l cunosc (niciodată îndeajuns, cum mă încredinţez mereu) pe noul meu maestru.

În paginile ce urmează nu-mi voi îngădui să fac descrieri de persoane – decât dacă expresia vreunui chip sau un gest nu vor apărea ca semn al unui limbaj mut, dar grăitor – deoarece, aşa cum spune Boethius, nimic nu este mai trecător decât forma exterioară, care se veştejeşte şi se trece ca florile câmpului la venirea toamnei, şi ce sens ar avea să spun despre abatele Abbone că avea privirea tăioasă şi obrajii palizi, când acum el şi cei din jurul lui sunt ţărână, iar ţărâna corpului lor este acum de culoarea pământie a morţii (numai sufletul, după vrerea Domnului, străluceşte ca o lumină şi nu se va stinge în vecii vecilor)? Dar despre Guglielmo aş vrea să vorbesc, şi asta o dată pentru totdeauna, pentru că la el m-au surprins chiar şi trăsăturile lui aparte, şi este dat tinerilor să se lege de un bărbat mai în vârstă şi mai înţelept nu numai din pricina farmecului vorbirii sau a ascuţimii judecăţii sale, ci şi pentru forma învelişului din afară al trupului, care-ţi devine foarte dragă, cum se întâmplă cu făptura tatălui, căruia-i cercetezi gesturile, mâhnirile şi îi iscodeşti zâmbetul – fără ca vreo umbră de desfrâu să murdărească felul acesta (poate singurul neîntinat) de dragoste trupească.

Bărbaţii de pe vremuri erau frumoşi şi voinici (acum sunt nişte copii şi nişte pitici), dar faptul acesta este doar unul dintre atâtea care mărturisesc nenorocirea unei lumi care încărunţeşte. Tinereţea nu mai vrea să înveţe nimic, ştiinţa e în decădere, lumea întreagă umblă în cap, nişte orbi conduc alţi orbi şi-i fac să se prăbuşească în prăpastie, păsările se avântă în aer înainte de a fi învăţat să zboare, măgarul cântă la liră, boii dansează. Maria nu mai iubeşte viaţa contemplativă şi Marta nu mai iubeşte viaţa activă; Lea e stearpă, Raşela are privirea carnală, Cato frecventează lupanarele. Totul s-a abătut de la drumul său. Slavă Domnului Dumnezeu că în acele vremi eu am dobândit de la maestrul meu dorinţa de a învăţa şi înţelegerea căii adevărate, care se păstrează chiar şi atunci când cărarea e întortocheată.

Statura fratelui Guglielmo o întrecea pe cea a unui bărbat obişnuit şi era atât de slab, încât părea şi mai înalt. Avea privirea ageră şi pătrunzătoare; nasul, subţire şi puţin coroiat, dădea şi el figurii sale expresia unuia care veghează, chiar dacă faţa prelungă şi acoperită de pistrui – cum am văzut adesea la cei născuţi între Hibernia şi Northumbria – putea uneori să exprime nesiguranţă şi uimire. Mi-am dat seama cu timpul că ceea ce părea nesiguranţă era de fapt numai curiozitate, dar la început ştiam prea puţin despre această calitate, pe care o credeam mai degrabă o înclinaţie a sufletului lacom, socotind că sufletul chibzuit nu trebuie să se hrănească cu aşa ceva, înfruptându-se numai cu adevărul, care (gândeam eu) se cunoaşte chiar de la început.

Guglielmo putea să aibă cincizeci de primăveri şi era deja foarte bătrân, dar îşi mişca trupul său neobosit cu o sprinteneală care adesea mie îmi lipsea. Energia lui părea nesecată când îl cuprindea un exces de activitate. Dar, din când în când, de parcă spiritul său vital ar fi dat îndărăt, cădea în momente de inerţie, şi l-am văzut stând ore în şir pe culcuşul lui din chilie, rostind cu greutate nişte cuvinte monosilabice, fără ca vreun muşchi să i se contracte pe faţă. În acele momente în ochi îi apărea o expresie goală şi absentă, şi aş fi bănuit că era sub puterea vreunei substanţe vegetale care poate să dea năluciri dacă evidenta măsură care controla viaţa lui nu m-ar fi silit să alung gândul acesta. Totuşi, nu pot să nu spun că în timpul călătoriei se oprise uneori la marginea unui câmp, la poalele unei păduri, ca să culeagă vreo iarbă (cred că întotdeauna aceeaşi), şi începea s-o mestece în tăcere. Unele frunze le lua cu el şi le mânca în momentele de mare încordare (şi am avut destul de multe în abaţie!). Când l-am întrebat o dată despre ce era vorba, a spus, zâmbind, că un bun creştin poate învăţa uneori şi de la necredincioşi, iar când i-am cerut să gust şi eu din ierburile acelea, mi-a spus că ierburile bune pentru un bătrân franciscan nu sunt bune şi pentru un tânăr benedictin.

În timpul cât am stat împreună nu am avut prilejul să ducem o viaţă prea ordonată; chiar şi în abaţie vegheam noaptea, iar ziua cădeam de oboseală şi nu luam parte cum trebuie nici la slujbele religioase. Cu toate acestea, rareori rămânea treaz după completa, şi avea obiceiuri cu măsură. Uneori, cum s-a întâmplat la abaţie, îşi petrecea toată ziua preumblându-se prin grădină, cercetând plantele de parcă ar fi fost crisopraze sau smaralde, şi l-am văzut învârtindu-se pe la cripta tezaurului, privind o casetă bătută cu smaralde şi crisopraze de parcă ar fi fost o tufă de ciumăfaie. Alteori stătea o zi întreagă în sala mare a bibliotecii răsfoind un manuscris de parcă n-ar fi căutat altceva decât plăcerea lui (când în jurul nostru se înmulţeau cadavrele călugărilor ucişi în mod îngrozitor). Într-o zi l-am găsit plimbându-se în grădină fără nici un motiv vizibil, ca şi cum nu ar fi trebuit să dea socoteală lui Dumnezeu de faptele sale. La seminar mă învăţaseră un cu totul alt fel de a-mi împărţi timpul, şi i-am spus-o. El mi-a răspuns că frumuseţea cosmosului este dată nu numai de unitatea în varietate, ci şi de varietatea în unitate. Mi s-a părut un răspuns dictat de o practică lipsită de instrucţiune, dar am învăţat, după aceea, că oamenii de pe meleagurile lui definesc adesea lucrurile în chipuri în care pare că forţa de iluminare a raţiunii are un rol din cale-afară de mic.

În perioada pe care am petrecut-o în abaţie, i-am văzut întotdeauna mâinile acoperite de praful cărţilor, de aurul miniaturilor încă ude, de substanţele gălbui pe care le atinsese în spitalul lui Severino. Părea că nu putea gândi decât cu mâinile, lucru care, pe vremea aceea, îmi părea mai potrivit unui mecanic (şi fusesem învăţat că mecanicul este moechus şi comite adulter faţă de viaţa intelectuală cu care ar trebui să se unească într-un neîntinat matrimoniu). Dar şi atunci când mâinile sale atingeau pagini mâncate de vreme şi sfărâmicioase ca azima, poseda, cum mi s-a părut, o nemaipomenită delicateţe la pipăit, aceeaşi pe care o folosea când umbla cu maşinăriile lui. Voi spune, deci, că omul acesta ciudat ducea cu el, în sacul lui de călătorie, instrumente pe care nu le mai văzusem niciodată până atunci, şi pe care el le numea „minunatele lui maşinării“. Maşinăriile, spunea, sunt rezultatul artei, care este maimuţa naturii, şi din ea reproduc nu formele, ci însăşi operaţia. Astfel mi-a explicat minunile orologiului, astrolabului şi magnetului. Dar la început m-am temut că este vorba de vrăjitorie şi m-am prefăcut că dorm în unele nopţi senine în care el începea (cu un ciudat triunghi în mână) să cerceteze stelele. Franciscanii pe care-i cunoscusem în Italia şi în ţara mea erau oameni simpli, adesea fără ştiinţă de carte, dar el m-a uluit cu înţelepciunea sa. Mi-a spus însă, zâmbind, că franciscanii din insulele lor erau altfel făcuţi: „Ruggiero Bacone – spunea el despre Roger Bacon –, pe care eu îl venerez ca pe un maestru, ne-a învăţat că planul divin se va folosi într-o zi de ştiinţa maşinilor, care este magie naturală şi sfântă. Şi într-o zi, folosind forţa naturii, se vor putea făuri instrumente de navigaţie care vor face ca navele să meargă doar cu un singur homine regente şi mult mai iute decât cele mânate de vele sau de rame; şi vor fi care ce se vor mişca mai iute decât cele trase de animale şi vehicule zburătoare conduse de om care vor da din aripi asemenea păsărilor. Şi mecanisme foarte mici care să ridice greutăţi infinite şi vaporaşe care să ne îngăduie să umblăm pe fundul mării“.

Când l-am întrebat unde erau aceste maşini, mi-a spus că ele fuseseră făcute în Antichitate, şi unele chiar în timpurile noastre. „În afara instrumentului pentru zburat, pe care nu l-am văzut, dar cunosc un înţelept care l-a gândit. Şi se pot face poduri care să treacă peste fluvii fără stâlpi sau altă susţinere, şi alte maşini nemaiauzite. Dar nu trebuie să te necăjeşti dacă nu există încă, pentru că nu însemnează că nu vor fi. Şi eu îţi spun că Dumnezeu vrea ca ele să fie şi, desigur, de există, sunt în mintea lui, chiar dacă prietenul meu din Ockham neagă că ideile există în felul acesta, şi nu pentru că putem să ne înstăpânim asupra divinei naturi, ci tocmai pentru că nu-i putem pune nici o limită.“ Nu a fost aceasta singura propoziţiune contradictorie pe care l-am auzit rostind-o, dar şi acum, când sunt bătrân şi mai înţelept decât atunci, nu înţeleg în întregime cum putea să aibă el atâta încredere în prietenul său din Ockham şi să jure, în acelaşi timp, pe cuvintele lui Bacon. Este totuşi adevărat că acelea erau timpuri întunecate în care un om înţelept trebuia să gândească la lucruri aflate în contradicţie unele cu celelalte.

Iată, am spus despre fratele Guglielmo lucruri poate fără rost, adunând oarecum de la început impresiile dezlânate pe care le-am avut atunci despre el. Cine a fost el, ce a făcut, vei putea deduce mai bine, bunul meu cititor, din toate câte le-a făcut în zilele pe care le-am petrecut în abaţie. Şi nici nu ţi-am făgăduit o descriere completă, ci o înşiruire de fapte (asta da) uluitoare şi cumplite.

Cunoscându-l astfel zi de zi pe maestrul meu şi petrecând lungile ore de umblat în foarte lungi discuţii pe care, după caz, le voi pomeni, am ajuns la poalele muntelui pe care se ridica abaţia. Şi iată că acum, cum făceam noi atunci, povestea mea se apropie de ea. Şi fie ca mâna mea să nu tremure în încercarea de a spune ce s-a întâmplat după aceea.

ZIUA ÎNTÂI

Ziua întâi

Prima

În care se ajunge la poalele abaţiei şi Guglielmo dă dovadă de mare isteţime.

Era o frumoasă dimineaţă de la sfârşitul lui noiembrie. Noaptea ninsese puţin, iar pământul era acoperit cu un strat proaspăt de zăpadă, nu mai gros de trei degete. Pe întuneric, imediat după laudi, ascultasem slujba într-un târguşor din vale. Apoi, la răsăritul soarelui, o porniserăm la drum spre munte.

Cum ne căţăram pe cărăruia pieptişă care şerpuia în jurul muntelui, am văzut abaţia. Nu m-au uimit la ea zidurile care o încingeau din toate părţile, asemenea altora pe care le-am văzut în întreaga lume creştină, ci construcţia masivă, despre care apoi am aflat că era Edificiul. Era aceasta o clădire octogonală care de departe părea un tetragon (figură desăvârşită, care exprimă temeinicia şi invincibilitatea Oraşului lui Dumnezeu) ale cărui laturi dinspre miazăzi se ridicau pe platoul abaţiei, în timp ce laturile dinspre miazănoapte păreau să crească din înseşi poalele muntelui, pe care se înălţau drept în sus. Spun că în anumite locuri, de jos, părea că stânca se prelungeşte spre cer în culori şi materiale care se contopeau, devenind la un anumit punct donjon şi turn principal (operă a unor uriaşi care cunoşteau la fel de bine şi pământul şi cerul). Trei rânduri de ferestre dezvăluiau ritmul triplu al supraetajării sale, aşa încât ceea ce din punct de vedere fizic era pătrat pe pământ, din punct de vedere spiritual era triunghiular în cer. Apropiindu-ne, am înţeles că forma cvadrangulară dădea naştere, la fiecare dintre unghiurile sale, unui turn heptagonal, cinci dintre laturile căruia se întindeau în afară – patru, deci, dintre cele opt laturi ale octogonului mai mare născând patru heptagoane mai mici, care în afară arătau ca nişte pentagoane. Şi nu puteai să nu vezi admirabila armonie a atâtor numere sfinte, fiecare dintre ele scoţând la iveală un foarte adânc înţeles spiritual. Opt, numărul desăvârşirii fiecărui tetragon; patru, numărul evangheliilor; cinci, numărul părţilor din care e alcătuită lumea; şapte, numărul darurilor Spiritului Sfânt. Ca formă şi construcţie, Edificiul aducea cu ceva ce aveam să văd puţin mai târziu în partea de miazăzi a Peninsulei Italice: Castel Ursino sau Castel dal Monte, dar prin poziţia sa de neatins era mai înspăimântător decât acelea, şi în stare să umple de spaimă pe călătorul care s-ar fi apropiat încet-încet de el. Şi noroc că, fiind o foarte luminoasă dimineaţă de iarnă, construcţia nu mi-a apărut aşa cum se vede în zilele de furtună.

Oricum, nu voi spune că ea te-ar face să nutreşti sentimente de bucurie. Mie mi-a provocat spaimă şi o nelinişte dintre cele mai ciudate. Dumnezeu ştie că nu erau închipuiri ale minţii mele necoapte şi că interpretam drept neîndoielnice prezicerile aşternute pe piatră din ziua când uriaşii au pus acolo mâna, înainte ca amăgita voinţă a călugărilor să fi îndrăznit s-o închine spre a fi păstrătoare a cuvântului Domnului.

În vreme ce măgăruşii noştri se căzneau la ultima cotitură a muntelui, acolo unde drumul principal se desfăcea în trei, dând naştere la două poteci laterale, maestrul meu s-a oprit pentru o vreme, privind în jur pe marginile drumului, pe drum şi deasupra drumului, unde un şir de pini mereu verzi alcătuiau, pe o mică bucată de pământ, un acoperiş natural, încărunţit de zăpadă.

— Abaţie bogată, spuse. Abatelui îi place să arate bine când se iveşte ocazia să apară în public.

Obişnuit cum eram să-l aud făcând cele mai ciudate observaţii, nu l-am întrebat nimic. Asta şi pentru că, după o altă bucată de drum, am auzit nişte zgomote şi la o cotitură a apărut un grup însufleţit de călugări şi de servitori. Unul dintre ei, de cum ne-a văzut, a venit în întâmpinarea noastră, grăind cu multă bună-cuviinţă:

— Bine aţi venit, domnule, a zis, şi să nu vă miraţi dacă-mi închipui cine sunteţi, întrucât am fost încunoştinţaţi de venirea domniei voastre. Eu sunt Remigio din Varagine, chelarul mănăstirii. Şi dacă domnia-voastră sunteţi, după cum cred, fratele Guglielmo din Bascavilla, Abatele trebuie să fie înştiinţat. Tu, a poruncit el unuia dintre oamenii lui, urcă să dai de ştire că oaspetele nostru are să intre în incintă.

— Îţi mulţumesc, domnule chelar, a răspuns cu dragă inimă maestrul meu, şi apreciez cu atât mai mult amabilitatea domniei tale, cu cât a trebuit, ca să mă saluţi pe mine, să vă întrerupeţi urmărirea. Dar, fii liniştit, calul a trecut pe-aici şi s-a îndreptat spre poteca din dreapta. Nu va putea merge prea departe pentru că, de cum va ajunge la depozitul de fân, va trebui să se oprească. E prea deştept ca s-o ia la goană prin locurile astea prăpăstioase…

— Când l-aţi văzut? a întrebat chelarul.

— Ba nu l-am văzut deloc, nu-i aşa, Adso? a spus Guglielmo, întorcându-se spre mine bine dispus. Dar dacă-l căutaţi pe Brunello, calul nu poate să fie decât acolo unde v-am spus.

Chelarul şovăi. Se uită la Guglielmo, apoi la potecă şi în sfârşit întrebă:

— Brunello? Cum de ştiţi?

— Ei, haide, a spus Guglielmo, e clar că-l căutaţi pe Brunello, calul preferat al Abatelui, cel mai bun alergător de galop din grajdul dumneavoastră, cu părul negru, înalt de cinci picioare, cu coadă bogată, cu copită mică şi rotundă, dar cu un galop foarte regulat; cap mic, urechi ascuţite, dar ochi mari. A luat-o spre dreapta, îţi spun eu, şi grăbiţi-vă, oricum.

Chelarul a avut un moment de ezitare, apoi a făcut un semn oamenilor lui şi au luat-o grăbiţi spre poteca din dreapta, în vreme ce măgarii noştri o porneau din nou la urcuş. În timp ce mă pregăteam să-i pun întrebări lui Guglielmo pentru că mă rodea curiozitatea, el mi-a făcut semn să aştept; şi într-adevăr, după câteva minute, am auzit strigăte de bucurie şi la cotitura potecii au apărut din nou călugării şi servitorii, aducând calul de căpăstru. Au trecut pe lângă noi continuând să ne privească destul de zăpăciţi şi ne-au luat-o înainte mergând spre abaţie. Cred că şi Guglielmo călărea ceva mai încet, ca să le îngăduie să povestească ce se întâmplase. De fapt, avusesem putinţa să-mi dau seama că maestrul meu, în totul şi cu totul om de virtuţi dintre cele mai alese, se lăsa stăpânit de viciul vanităţii când era vorba să dovedească ascuţimea minţii sale şi, preţuindu-i înzestrările de rafinată diplomaţie, am înţeles că vrea să ajungă la destinaţie precedat de o temeinică faimă de om înţelept.

— Şi acum, spuneţi-mi, n-am mai putut eu să mă abţin în cele din urmă, cum aţi făcut să ştiţi?

— Bunul meu Adso, a spus maestrul. Te-am învăţat tot drumul cum să recunoşti urmele cu care lumea ne vorbeşte ca o mare carte. Alain de Lille sau, cum îi spun pe-aici, Alano delle Isole, spune că

Omnis mundi creatura

quasi liber et pictura

nobis est in speculum.

şi se gândea la nesecătuita rezervă de simboluri cu care Dumnezeu, prin creaturile sale, ne vorbeşte despre viaţa veşnică. Dar universul este şi mai grăitor decât gândea Alano, şi nu vorbeşte numai despre lucrurile ultime (în care caz o face întotdeauna în chip nedesluşit), ci şi despre cele foarte apropiate, şi în asta este din cale-afară de desluşit. Aici mă ruşinez că trebuie să-ţi repet ceea ce ar trebui să ştii. La despărţirea celor trei drumuri, pe zăpada încă proaspătă, se desenau cu multă precizie urmele unor copite de cal, ce se îndreptau spre poteca din stânga noastră. La o frumoasă şi măsurată distanţă unul de altul, semnele acelea spuneau despre copită că era mică şi rotundă, iar galopul de o mare regularitate – ceea ce m-a făcut să deduc natura calului şi faptul că el nu alerga dezordonat, cum face un animal nărăvaş. Acolo unde pinii alcătuiau un fel de acoperiş natural, unele ramuri fuseseră rupte de curând, tocmai la înălţimea de cinci picioare. Unul dintre tufişurile de mure, pe-acolo pe unde calul trebuie să fi cotit ca s-o apuce pe poteca din dreapta lui, pe când îşi mişca plin de mândrie coada, mai păstra încă printre crenguţele lui ascuţite fire lungi de păr foarte negru… În sfârşit, n-o să-mi spui că nu ştii că poteca aceea duce la depozitul de paie şi bălegar, pentru că urcând la cotitura de jos, am văzut murdăriile şi resturile căzând drept la picioarele turnului de miazăzi, mânjind zăpada; şi aşa cum era făcută despărţirea drumurilor, poteca nu putea să ducă decât în direcţia aceea.

— Bine, am spus, dar capul mic, urechile ascuţite, ochii mari…?

— Nu ştiu dacă le are aşa, dar ştiu că fraţii călugări cred asta cu hotărâre. Isidor din Sevilla spunea că frumuseţea unui cal cere „ut sit exiguum caput et siccum prope pelle ossibus adhaerente, aures breves et argutae, oculi magni, nares patulae, erecta cervix, coma densa et cauda, ungularum soliditate fixa rotunditas“. Dacă acest cal, a cărui trecere am dedus-o, nu ar fi fost cu adevărat cel mai bun din grajd, nu s-ar explica de ce în urmărirea lui au pornit nu numai grăjdarii, dar s-a deranjat până şi chelarul. Şi un călugăr care preţuieşte atât de mult un cal excelent, mai presus decât formele naturale, nu poate să vadă altfel decât aşa cum i l-au descris auctoritates, mai ales dacă este, şi aici a zâmbit răutăcios spre mine, un foarte învăţat benedictin.

— Mă rog, am spus, dar de ce Brunello?

— Fie ca Spiritului Sfânt să-ţi pună mai multă minte în scăfârlie decât ai, fiul meu! a exclamat maestrul. Ce alt nume să-i fi dat, dacă şi marele Buridan care, în preajma numirii sale ca rector la Paris, când a trebuit să vorbească despre un cal frumos, n-a găsit un nume mai firesc?

Aşa era maestrul meu. Nu numai că ştia să citească în marea carte a naturii, ci şi în felul cum citeau călugării cărţile sfinte şi gândeau prin ele. Înzestrare care, cum vom vedea, avea să se dovedească de mare folos în zilele care au urmat. De altfel, lămuririle sale mi s-au părut atunci atât de fireşti, încât umilinţa de-a nu le fi găsit şi singur a fost întrecută doar de mândria că eram părtaş la toate acestea, şi aproape că m-am felicitat pentru ascuţimea minţii mele. Atât de mare e puterea adevărului care, precum binele, se răspândeşte de la sine. Şi lăudat fie numele sfânt al Domnului Nostru Isus Cristos pentru această minunată revelaţie pe care am avut-o.

Dar reia-ţi firul, povestire a mea, pentru că acest călugăr bătrân zăboveşte prea mult în marginalia. Spune mai degrabă că am ajuns la marele portal al abaţiei şi în prag şedea Abatele, însoţit de doi novici care purtau un vas de aur plin cu apă. Şi cum ne-am dat jos de pe măgarii noştri, el a spălat mâinile lui Guglielmo, apoi l-a îmbrăţişat, sărutându-l pe gură şi dându-i sfânta binecuvântare, în vreme ce chelarul se îngrijea de mine.

— Mulţumesc, Abbone, a spus Guglielmo, căci mare e bucuria mea să pun piciorul în mănăstirea măreţiei tale, a cărei faimă a trecut de munţii aceştia. Vin ca peregrin în numele Domnului şi pentru asta m-ai onorat. Dar vin şi în numele domnului nostru de pe acest pământ, cum îţi va spune scrisoarea pe care ţi-o încredinţez, şi îţi mulţumesc în numele lui pentru primirea ce-mi faci.

Abatele a luat scrisoarea cu peceţile imperiale şi a spus că, oricum, venirea lui Guglielmo fusese precedată de alte misive ale confraţilor lui (de altfel, mi-am spus eu cu oarecare mândrie, e greu să-l iei pe nepregătite pe un abate benedictin), apoi l-a rugat pe chelar să ne însoţească la odăile noastre, în vreme ce grăjdarii ne luau măgarii ce-i călăriserăm. Abatele ne-a făgăduit să ne viziteze mai târziu, când ne-om recăpăta puţin puterile, şi am intrat în curtea cea mare, unde clădirile abaţiei se întindeau de-a lungul dulcelui platou care tăia ca o platformă netedă – sau un podiş – vârful muntelui.

Despre felul cum era alcătuită abaţia voi avea de mai multe ori prilejul să vorbesc, şi mai cu de-amănuntul. Dincolo de portal (care era singura deschizătură în zidurile de împrejmuire) pornea o alee lată, mărginită de copaci, care ducea la biserica abaţiei. În stânga drumului se întindea o suprafaţă rânduită cu grădini de zarzavat şi, cum am aflat după aceea, grădina botanică, în jurul a două clădiri, baia şi spitalul, şi grădina ierburilor de leac, care mărgineau curba zidurilor. În fund, la stânga bisericii, se înălţa Edificiul, despărţit de biserică printr-o esplanadă acoperită de morminte. Portalul de miazănoapte al bisericii dădea spre turnul de miazăzi al Edificiului, care îi oferea vizitatorului, drept în faţă, vederea turnului de apus, aşa încât la stânga se unea cu zidurile şi cobora, numai turnuri, spre hăul asupra căruia se înălţa turnul de miazănoapte, care se vedea pieziş. În dreapta bisericii se întindeau câteva construcţii care ajungeau până în spatele ei, desfăşurându-se şi în jurul porticului: cu siguranţă dormitorul, locuinţa Abatelui şi locul de primire a peregrinilor, către care am fost îndreptaţi şi la care am ajuns străbătând o frumoasă grădină. Pe latura dreaptă, dincolo de o vastă esplanadă, de-a lungul zidurilor de miazăzi şi mergând mai departe, spre răsărit, în spatele bisericii, o grămadă de clădiri pentru slujitori, grajduri, mori, teascuri, hambare şi pivniţe, şi ceea ce mi s-a părut a fi casa novicilor. Netezimea pământului, uşor arcuit, îngăduise vechilor constructori ai acelui loc sfânt să se supună regulilor de orientare mai mult decât ar fi putut s-o ceară Onorius Augustoduniense sau Guilelmus Durandus. După poziţia soarelui la acea oră a zilei, mi-am dat seama că portalul dădea exact spre apus, încât corul şi altarul să fie îndreptate spre răsărit; şi soarele putea dis-de-dimineaţă să răsară şi să-i trezească numaidecât pe călugării din dormitor şi animalele din grajduri. Nu am văzut abaţie mai frumoasă şi mai minunat aşezată, chiar dacă după aceea am cunoscut San Gallo, şi Cluny, şi Fontenay, şi încă altele, poate mai mari, dar mai stângaci proporţionate. Spre deosebire de altele, aceasta se deosebea prin clădirea de nemăsurat a Edificiului. Nu aveam cunoştinţele unui meşter zidar, dar mi-am dat numaidecât seama că acesta era mult mai vechi decât construcţiile din jurul lui, născut poate pentru alte scopuri, şi că tot restul abaţiei fusese adăugat jur-împrejur, cu multă vreme mai târziu, dar în aşa chip încât orientarea marii construcţii să se potrivească cu aceea a bisericii sau aceasta să i se potrivească lui. Întrucât arhitectura este, dintre toate artele, cea care caută cu mai multă cutezanţă să repete în ritmul ei ordinea universului, pe care cei vechi îl numeau kosmos, adică armonie, deoarece este asemenea unui animal mare la care străluceşte desăvârşirea şi echilibrul tuturor membrelor sale. Şi lăudat fie Atoatefăcătorul care, după cum spun Scripturile, a aşezat toate lucrurile în număr, greutate şi măsură.

Ziua întâi

Tertia

În care Guglielmo are o discuţie plină de învăţăminte
cu Abatele.

Chelarul era un bărbat gras şi cu aspect vulgar, dar voios, cărunt, dar încă zdravăn, mic, dar iute. Ne-a călăuzit la chiliile noastre, în casa peregrinilor. Sau, mai bine zis, ne-a călăuzit la chilia hărăzită maestrului meu, făgăduindu-mi că, pentru ziua următoare, avea să elibereze una şi pentru mine, întrucât, deşi novice, eram oaspetele lor, şi deci trebuia să fiu tratat cu toată cinstea. În noaptea aceea puteam să dorm într-o nişă lungă şi adâncă, ce se deschidea în peretele chiliei, în care avea să dea poruncă să se aştearnă paie proaspete. Lucru care, a adăugat, se făcea uneori pentru slujitorii vreunui senior care dorea să fie păzit în timp ce dormea.

Apoi călugării ne-au adus vin, brânză, măsline, pâine şi nişte delicioşi struguri stafidiţi, şi ne-au lăsat să ne refacem puterile. Am mâncat şi am băut cu multă poftă. Maestrul meu nu avea obiceiurile austere ale benedictinilor şi nu-i plăcea să mănânce în tăcere. De altfel, vorbea întotdeauna despre lucruri atât de plăcute şi de înţelepte, încât părea că este un călugăr care citeşte vieţile sfinţilor.

În ziua aceea nu m-am putut stăpâni să nu-l mai întreb despre povestea cu calul.

— Totuşi, am spus, când domnia voastră aţi desluşit urmele pe zăpadă şi pe crengi, nu-l cunoşteaţi încă pe Brunello. Într-un anumit fel, urmele acelea ne vorbeau despre toţi caii sau, cel puţin despre toţi caii de soiul acela. Nu trebuie să spunem că, prin urmare, cartea naturii ne vorbeşte doar prin esenţe, cum ne învaţă mulţi teologi de seamă?

— Nu este chiar aşa, dragă Adso, mi-a spus maestrul. Desigur, felul acela de urme îmi exprimau, dacă vrei, calul ca verbum mentis, şi mi l-ar fi exprimat oriunde l-aş fi găsit. Dar urma în acel loc şi în acea oră a zilei îmi spunea că măcar unul dintre caii posibili trecuse pe acolo. Astfel, eu mă aflam la jumătatea drumului dintre înţelegerea conceptului de cal şi cunoaşterea unui cal individual. Şi, oricum, ceea ce cunoşteam eu despre calul universal îmi era amintit de urmă, care era unică. Aş putea spune că, în momentul acela, eu eram prins între caracterul deosebit al urmei şi ignoranţa mea, care căpăta forma atât de diafană a unei idei universale. Dacă tu vezi ceva de departe şi nu înţelegi ce este, te vei mulţumi să-l defineşti ca pe un corp desfăşurat în spaţiu. Când se va fi apropiat de tine, atunci îl vei numi animal, chiar dacă nu ştii încă dacă este un cal sau un măgar. Şi, în sfârşit, când el va fi şi mai aproape, vei putea spune că e un cal, chiar dacă nu ştii încă dacă e Brunello sau Favello. Şi doar când vei fi la distanţa cea mai potrivită, vei vedea că e Brunello (sau acel cal şi nu altul, oricum ai hotărî tu să-l numeşti). Şi aceea va fi cunoaşterea deplină, intuiţia particularului. Aşa şi eu, acum o oră, eram gata să mă aştept la toţi caii, dar nu din pricina bogăţiei intelectului meu, ci din pricina sărăciei intuiţiei mele. Şi foamea intelectului meu a fost saturată numai când am văzut un anume cal, pe care călugării îl duceau de căpăstru. Numai atunci am ştiut cu adevărat că raţionamentul meu de la început m-a condus până aproape de adevăr. Astfel, ideile ce-mi foloseau la început pentru a-mi reprezenta un cal pe care nu-l văzusem încă erau doar semne, precum erau semne ale ideii de cal urmele copitelor pe zăpadă: şi se folosesc semne şi semne ale semnelor numai când ne lipsesc lucrurile.

Alteori îl auzisem vorbind cu multă îndoială despre ideile universale şi cu mare preţuire pentru lucrurile individuale, şi chiar şi după aceea mi s-a părut că înclinarea aceea îi venea fie de la sângele lui de britanic, fie de la cinul lui de franciscan. Dar în ziua aceea nu avea destulă putere ca să ţină piept discuţiilor teologice; aşa că m-am ghemuit în spaţiul care îmi fusese dat, m-am acoperit cu o pătură şi am căzut într-un somn adânc.

Cine ar fi intrat m-ar fi luat drept un balot. Şi desigur că aşa a făcut şi Abatele când a venit să-l vadă pe Guglielmo, pe la orele tertia. Astfel am putut eu asculta nebăgat în seamă prima lor discuţie. Şi fără vreo răutate, pentru că a mă arăta dintr-o dată vizitatorului ar fi fost mai lipsit de ruşine decât să mă ascund, cum am făcut, cu umilinţă.

A venit, aşadar, Abbone. Şi-a cerut iertare dacă îl deranjase, a repetat urarea de bun-sosit şi a spus că trebuie să vorbească cu Guglielmo despre un lucru de mare gravitate.

A început prin a-l felicita pentru priceperea cu care se purtase în povestea cu calul şi l-a întrebat cum de ştiuse să dea amănunte atât de sigure despre un animal pe care nu-l văzuse niciodată. Guglielmo i-a lămurit pe scurt calea pe care o urmase, iar Abatele s-a bucurat mult pentru ascuţimea minţii lui. A spus că nici nu s-ar fi aşteptat la mai puţin de la un om căruia îi mergea vestea pentru marea lui înţelepciune. I-a spus că primise o scrisoare de la abatele din Farfa, care-i vorbea nu numai despre însărcinarea încredinţată lui Guglielmo de către împărat (despre care avea să discute apoi în zilele următoare), dar îi spunea şi că în Englitera şi în Italia maestrul meu fusese inchizitor în unele procese, în care se remarcase prin iscusinţa sa, îngemănată însă cu o mare omenie.

— M-am bucurat mult când am aflat, a adăugat Abatele, că în numeroase cazuri domnia ta s-a declarat pentru nevinovăţia acuzatului. Cred, şi mai cu precădere în zilele acestea atât de triste, în prezenţa neîntreruptă a răului în treburile omeneşti, şi s-a uitat în jur, abia observat, ca şi cum duşmanul s-ar fi învârtit între pereţii aceia, dar cred şi că de multe ori necuratul lucrează prin cauze secundare. Şi ştiu că poate să-şi împingă victimele să facă în aşa fel răul, încât vinovăţia să cadă asupra unuia drept, bucurându-se de faptul că cel drept poate să fie ars în locul celui posedat de el. Adesea inchizitorii, ca să dea dovadă de sârguinţă, smulg cu orice preţ o mărturisire de la acuzat, gândind că bun inchizitor nu este decât acela care încheie procesul găsind un ţap ispăşitor…

— Şi un inchizitor poate fi mânat de diavol, a spus Guglielmo.

— Este posibil, a încuviinţat Abatele cu multă precauţie, deoarece vrerile Domnului sunt de necercetat, dar nu eu voi fi cel care să arunce umbra bănuielii asupra unor oameni atât de înzestraţi. Sau asupra domniei tale, care eşti unul dintre ei şi de care am mare nevoie. S-a întâmplat în abaţia noastră ceva care cere luare aminte şi sfatul unui om ager şi prudent. Ager, pentru a descoperi, şi prudent, dacă e cazul, pentru a acoperi. Adesea însă este neapărat nevoie să dovedeşti vina unor oameni care ar trebui să strălucească prin sfinţenia lor, dar aşa încât să poţi elimina cauza răului fără ca vinovatul să fie expus dispreţului public. Dacă un păstor greşeşte, trebuie să fie separat de ceilalţi păstori, dar e o nenorocire dacă oile încep să nu mai aibă încredere în păstori.

— Înţeleg, a spus Guglielmo.

Avusesem prilejul să constat că, atunci când se exprima în felul acela atât de grăbit şi de îngrijit, ascundea de obicei, cu bună-cuviinţă, dezacordul şi încurcătura din inima lui.

— Pentru aceasta, a continuat Abatele, socotesc că orice caz care priveşte păcatul unui păstor nu poate fi încredinţat decât unor oameni ca domnia ta, care nu numai că ştiu să deosebească binele de rău, dar şi ceea ce este potrivit de ceea ce nu este. Îmi place să mă gândesc că domnia ta a condamnat numai când…

— …acuzaţii se făceau vinovaţi de acte criminale, de otrăviri, de coruperea unor copii nevinovaţi şi de alte blestemăţii cărora gura mea nu cutează să le rostească numele.

— …că a condamnat numai când, a continuat Abatele fără să ţină seama de întrerupere, prezenţa demonului era atât de evidentă tuturor, încât nu se puteau lua alte măsuri fără ca indulgenţa să fie mai scandaloasă decât delictul.

— Când am recunoscut pe cineva vinovat, a precizat Guglielmo, acesta săvârşise cu adevărat crime de aşa natură încât puteam să-l încredinţez, cu sufletul împăcat, braţului secular.

Abatele a avut o clipă de nesiguranţă.

— Pentru ce, a întrebat, stărui să vorbeşti despre acţiuni criminale fără să te pronunţi asupra cauzei lor diavoleşti?

— Pentru că a discuta despre cauze şi despre efecte este un lucru din cale-afară de anevoios, şi în această privinţă cred că singurul judecător poate să fie numai Dumnezeu. Noi şi aşa ne ostenim mult să stabilim o legătură între un efect atât de evident ca un copac ars şi fulgerul care l-a aprins, încât a scoate la iveală înlănţuiri, uneori foarte întinse, între cauze şi efecte mi se pare o nebunie tot atât de mare ca şi a construi un turn care ajunge până la cer.

— Doctorul din Aquino, a sugerat Abatele, nu s-a temut să demonstreze, doar cu puterea raţiunii, existenţa Celui de Sus, urcând din cauză în cauză până la cea dintâi cauză fără de cauză.

— Cine sunt eu, a spus cu umilinţă Guglielmo, să mă împotrivesc doctorului din Aquino? Mai ales că dovada pe care a făcut-o despre existenţa lui Dumnezeu este sprijinită de atâtea mărturii care întăresc căile pe care a mers el. Dumnezeu ne vorbeşte în adâncul sufletului nostru, cum ştia dinainte Augustin, şi domnia ta, Abbone, ai fi cântat laude întru slava Domnului şi a evidenţei prezenţei lui, chiar dacă Toma nu ar fi… S-a oprit şi a adăugat: Aşa îmi închipui.

— Oh, desigur, s-a grăbit să-i dea dreptate Abatele, şi maestrul meu a întrerupt în chipul acesta atât de frumos o discuţie de şcoală care se vedea limpede că nu-i prea plăcea.

Apoi a vorbit mai departe:

— Să ne întoarcem la procese. Vezi, domnia ta, un om, să zicem, a fost omorât cu otravă. Acesta este un dat al experienţei. Este cu putinţă, deci, ca eu să-mi închipui, în faţa unor semne de netăgăduit, că autorul otrăvirii este un alt om. Pe baza unor înlănţuiri de cauze atât de simple mintea mea poate să acţioneze cu încredere deplină în puterea sa. Dar cum pot eu complica legătura, închipuindu-mi că la împlinirea faptei ticăloase a contribuit şi o altă intervenţie, de data asta nu omenească, ci drăcească? Nu spun că nu este cu putinţă ca şi diavolul să-şi arate trecerea prin semne precise, cum a făcut şi Brunello, calul domniei tale. Dar de ce trebuie să caut aceste probe? Nu este de ajuns să ştiu că vinovatul este omul acela şi să-l dau pe seama braţului secular? În orice caz, pedeapsa lui va fi moartea, Dumnezeu să-l ierte.

— Dar am auzit că într-un proces care a avut loc la Kilkenny acum trei ani, în care nişte persoane care au fost acuzate că au comis delicte neruşinate, domnia ta nu ai negat intervenţia diavolului de îndată ce vinovaţii au fost dovediţi.

— Dar nici n-am afirmat-o deschis. Nici n-am negat-o, e adevărat. Cine sunt eu să dau verdicte despre calea diavolului, a adăugat, părând că doreşte să stăruie asupra acestui motiv, mai ales în cazul în care cei ce au început procesul acesta inchizitorial, episcopul, magistraţii şi tot poporul, poate chiar şi acuzaţii înşişi, doreau într-adevăr să se dovedească prezenţa diavolului? Ei bine, poate că singura dovadă a prezenţei diavolului era înflăcărarea cu care toţi doreau neapărat să-l vadă la treabă.

— Aşadar, domnia ta, a grăit Abatele pe un ton preocupat, îmi spui că în multe procese diavolul nu acţionează numai prin vinovat, ci poate, şi mai ales, prin judecători?

— Oare aş putea eu să fac o asemenea afirmaţie? a întrebat Guglielmo, şi mi-am dat seama că întrebarea era formulată în aşa chip încât Abatele să nu poată spune că el putea; şi astfel Guglielmo a profitat de tăcerea lui pentru a schimba cursul discuţiei. Dar, de fapt, e vorba de lucruri de mult trecute. Am părăsit acea nobilă activitate, şi dacă am făcut-o e pentru că aşa a fost vrerea Domnului…

— Fără îndoială, a încuviinţat Abatele.

—…şi acum, a continuat Guglielmo, mă ocup de alte treburi delicate. Şi aş dori să mă ocup şi de ceea ce te frământă, dacă domnia ta o să-mi spui despre ce este vorba.

Mi s-a părut că Abatele era mulţumit să poată schimba subiectul discuţiei. A început, aşadar, să povestească, alegându-şi cuvintele cu multă băgare de seamă şi cu largi perifraze, despre o întâmplare neobişnuită care se petrecuse cu câteva zile mai înainte şi care pricinuise multă tulburare în rândul călugărilor. Şi a spus că-i vorbea lui Guglielmo pentru că, ştiindu-l mare cunoscător şi al sufletului omenesc şi al urmelor pe care le lasă diavolul, nădăjduia să poată să-şi dedice o parte din timpul său preţios ca să facă lumină într-o enigmă atât de dureroasă. Adelmo din Otranto, un călugăr încă tânăr, dar deja cunoscut ca un mare maestru miniaturist, fusese găsit într-o dimineaţă de către un căprar în fundul râpei peste care se ridica turnul de răsărit al Edificiului. Întrucât fusese văzut de către ceilalţi călugări în cor la completa, dar nu mai apăruse la matutini, căzuse probabil în orele cele mai întunecoase ale nopţii. Noapte foarte viforoasă, în care căzuseră fulgi tăioşi ca lama, de păreau mai degrabă grindină, azvârliţi de un vânt năvalnic suflând dinspre apus. Înmuiat de zăpada aceea care mai întâi era apoasă şi apoi se întărise în plăci de gheaţă, trupul său fusese găsit la picioarele zidului ieşit în afară, zdrobit de stânca de care se izbise. Biată şi delicată făptură muritoare, Domnul să-l aibă în sfânta Lui pază. Din cauza multiplelor izbituri pe care corpul le suferise în cădere, nu era uşor de spus din care punct anume căzuse; fără îndoială de la una dintre ferestrele care se deschideau la trei rânduri de caturi pe cele patru laturi ale turnului aflate deasupra prăpastiei.

— Unde aţi îngropat sărmanul trup? a întrebat Guglielmo.

— În cimitir, fireşte, a răspuns Abatele. Poate că l-aţi observat, se află în partea de miazănoapte a bisericii, a Edificiului şi a grădinii de zarzavat.

— Văd, a spus Guglielmo, şi mai văd că problema domniei tale este următoarea: Dacă nefericitul acela s-ar fi, Doamne fereşte, sinucis (pentru că nu ne putem gândi că a căzut din nebăgare de seamă), a doua zi aţi fi găsit una dintre ferestrele acelea deschise, în vreme ce voi le-aţi găsit pe toate închise şi fără ca la picioarele vreuneia dintre ele să fi apărut urme de apă.

Abatele era un bărbat, cum am spus, de o mare şi diplomatică reţinere, dar de data aceasta a avut o mişcare de surprindere care i-a smuls orice urmă de prestanţă ce se cuvine la o persoană serioasă şi mărinimoasă, după cum cere Aristotel.

— Cine ţi-a spus?

— Mi-ai spus chiar domnia ta, i-a răspuns Guglielmo. Dacă fereastra ar fi fost deschisă, v-aţi fi gândit numaidecât că el s-a aruncat de acolo. După cum am putut constata din afară, e vorba de ferestre mari, cu geamuri opace, şi asemenea ferestre nu se deschid de obicei, în clădiri cum e aceasta, la înălţimea unui om. Deci, dacă ar fi fost deschisă, fiind cu neputinţă ca nenorocitul să se fi apropiat de ea şi să-şi piardă echilibrul, nu v-ar fi rămas altceva de făcut decât să vă gândiţi la o sinucidere. În care caz nu l-ai fi lăsat domnia ta să fie îngropat într-un pământ sfinţit. Dar deoarece l-aţi îngropat creştineşte, ferestrele trebuie să fi fost închise. Pentru că dacă erau închise, neîntâlnind eu nici măcar în procesele de vrăjitorie un mort impertinent căruia Dumnezeu sau diavolul să-i fi îngăduit să se ridice din prăpastie ca să şteargă urmele fărădelegii sale, este evident că presupusul sinucigaş a fost mai degrabă împins, fie de o mână omenească, fie de o forţă drăcească. Şi domnia ta te întrebi cine să-l fi putut, nu zic împinge în prăpastie, ci ridica fără voia lui până la pervaz, şi eşti îngrijorat pentru că o forţă malefică, naturală sau supranaturală, cum o fi ea, cutreieră acum prin abaţie.

— Aşa e, a spus Abatele, şi nu era limpede dacă încuviinţa cele spuse de Guglielmo sau îşi dădea dreptate sieşi pentru explicaţiile pe care Guglielmo le oferise în chip atât de admirabil. Dar cum de-ai ştiut că nu era apă la picioarele nici unei ferestre?

— Pentru că mi-ai spus că vântul bătea dinspre apus, şi apa nu putea să intre pe ferestrele care se deschid spre răsărit.

— Nu mi-au spus destule despre puterea minţii domniei tale, a grăit Abatele. Şi ai dreptate, nu era apă, şi acum ştiu pentru ce. Lucrurile s-au petrecut precum spui. Şi acum înţelegi spaima mea. Şi aşa ar fi fost foarte grav dacă unul dintre călugării mei s-ar fi murdărit cu abominabilul păcat al sinuciderii. Dar am motive să cred că un altul dintre ei s-a murdărit cu un păcat la fel de înspăimântător. Şi de-ar fi numai asta…

— În primul rând, de ce unul dintre călugări? În abaţie mai sunt şi multe alte persoane, grăjdari, căprari, servitori…

— Desigur, e o abaţie mică, dar bogată, a încuviinţat cu mândrie Abatele. O sută cincizeci de slujitori pentru şaizeci de călugări. Dar totul s-a petrecut în Edificiu. Acolo, cum poate că ştiţi, chiar dacă la primul cat se află şi bucătăriile şi sala de mese, la cele două caturi de deasupra se găsesc scriptorium-ul şi biblioteca. După cină Edificiul e închis şi avem o regulă foarte severă care interzice oricui să mai rămână acolo, a ghicit el întrebarea lui Guglielmo, şi a mai spus imediat, dar se vedea limpede că fără plăcere: fiind vorba, fireşte, şi despre călugări, dar…

— Dar?

— Dar înlătur cu desăvârşire, cu desăvârşire, înţelegi?, bănuiala că vreun servitor să fi avut curajul să intre acolo noaptea. Prin ochii lui a trecut ceva ca un zâmbet dispreţuitor, dar a fost iute ca un fulger sau ca o stea căzătoare. Să spunem că le-ar fi teamă, ştii… uneori poruncile date celor simpli sunt întărite de câte o ameninţare, precum prevestirea că aceluia care nu va asculta i se poate întâmpla ceva îngrozitor şi de la o putere supranaturală. Pe când un călugăr…

— Înţeleg.

— Şi nu numai atât, dar un călugăr ar putea avea şi alte motive să se aventureze într-un loc interzis, vreau să zic motive… cum să spun?… motivabile, chiar dacă sunt contra regulii…

Guglielmo şi-a dat seama de stânjeneala Abatelui şi a pus o întrebare care urmărea poate să abată discuţia pe altă cale, dar care a provocat o stânjeneală cu mult mai mare.

— Vorbind de faptul că ar fi cu putinţă o crimă, domnia ta ai spus „şi de-ar fi numai asta“. Ce voiai să zici?

— Aşa am spus? Păi, da, nu este omorât un om fără un motiv, oricât ar fi de blestemat. Şi tremur la gândul blestemăţiei motivelor care să-l fi împins pe un călugăr să-şi ucidă un confrate. De asta am spus aşa.

— Nu de altceva?

— Nu există altceva despre care să-ţi pot spune.

— Vrei să spui că mai există altceva pe care domnia ta să mi-l poţi spune?

— Te rog, frate Guglielmo, dragul meu frate Guglielmo, şi Abatele a accentuat şi frate şi dragul meu.

Guglielmo a roşit puternic şi a meditat:

— Eris sacerdos in aeternum.

— Mulţumesc, a spus Abatele.

Oh, Doamne, Dumnezeule, ce mister înspăimântător au atins în clipa aceea imprudenţii mei superiori, împinşi unul de teamă, celălalt de curiozitate. Pentru că, deşi novice, care pornea atunci la drum spre aflarea misterelor sfintei slujiri a Domnului, am înţeles şi eu, biet copilandru, că Abatele ştia ceva ce aflase însă sub pecetea confesiunii. El trebuie să fi auzit de pe buzele cuiva nişte amănunte nelegiuite care puteau fi legate de tragicul sfârşit al lui Adelmo. Pentru asta poate că îl ruga pe fratele Guglielmo să dea la iveală o taină pe care el o ştia fără să o poată împărtăşi nimănui şi spera ca maestrul meu să facă lumină cu puterea judecăţii sale, pe când el trebuia să arunce umbra, mânat de înalta îndatorire a milei.

— Bine, a spus atunci Guglielmo, voi putea pune întrebări călugărilor?

— Desigur că vei putea.

— Voi putea să umblu fără oprelişte prin abaţie?

— Îţi dau această îngăduinţă.

— Îmi dai această însărcinare coram monachis?

— Chiar din această seară.

— Voi începe însă chiar azi, înainte de-a afla călugării ce îndatorire mi-ai dat. Oricum doream mult, şi asta nu e ultima pricină a trecerii mele pe aici, să vizitez biblioteca voastră, despre care se vorbeşte cu admiraţie în toate abaţiile creştine.

Abatele s-a ridicat aproape brusc, cu figura foarte încordată.

— Poţi umbla prin toată abaţia, am spus. Dar, desigur, nu prin ultimul etaj al Edificiului, în bibliotecă.

— De ce?

— Ar fi trebuit să-ţi explic de la început, şi credeam că o ştii. Domnia ta ştii că biblioteca noastră nu e ca altele…

— Ştiu că are mai multe cărţi decât orice altă bibliotecă creştină. Ştiu că, în faţa dulapurilor voastre, cele de la Bobbio sau de la Pomposa, de la Cluny sau de la Fleury par odaia unui copil care abia începe să înveţe literele. Ştiu că cele şase mii de codice cu care se lăuda Novalesa acum o sută şi ceva de ani sunt puţine faţă de ale voastre, şi poate că multe din acelea sunt acum aici. Ştiu că abaţia voastră este singura lumină pe care creştinătatea poate s-o pună alături de cele treizeci şi şase de biblioteci din Bagdad, de cele zece mii de codice ale vizirului Ibn al-Alkami, că numărul bibliilor voastre egalează cele două mii patru sute de corane cu care se mândreşte Cairo, că realitatea dulapurilor voastre este o strălucită adeverire împotriva falnicei legende a necredincioşilor care, acum câţiva ani, se lăudau (buni prieteni cum sunt cu principele minciunii) că biblioteca din Tripoli are o avere de şase milioane de volume şi stau în ea optzeci de mii de comentatori şi două sute de scribi.

— Aşa este, lăudat fie cerul.

— Ştiu că între călugării care trăiesc printre voi mulţi vin de la alte abaţii, răspândite prin toată lumea: unii, pentru puţin timp, să copieze manuscrise ce nu se găsesc în altă parte şi să le ducă apoi la ei acasă, nu fără să fi adus în schimb alte manuscrise de-o vădită raritate, pe care voi să le copiaţi şi să le adăugaţi la tezaurul vostru; alţii, pentru un timp îndelungat, pentru a rămâne uneori până la moarte, pentru că numai aici pot găsi operele care să facă lumină în cercetările lor. Şi aveţi, aşadar, printre voi germani, daci, francezi, spanioli şi greci. Ştiu că împăratul Frederic, cu mulţi ani în urmă, v-a cerut să compilaţi o carte despre prorocirile lui Merlin şi s-o traduceţi apoi în arabă pentru a o trimite în dar sultanului din Egipt. Ştiu, în sfârşit, că o abaţie acoperită de glorie ca Murbach, în vremurile noastre atât de triste, nu mai are nici un singur copist măcar, că la San Gallo au rămas puţini călugări care mai ştiu să scrie, că acum în oraşe apar corporaţii şi bresle alcătuite din mireni care lucrează pentru universităţi şi că numai abaţia voastră reînnoieşte din zi în zi, ce spun?, va duce pe culmi tot mai înalte gloria ordinului vostru…

— „Monasterium sine libris, a citat dus pe gânduri Abatele, est sicut civitas sine opibus, castrum sine numeris, coquina sine suppellectili, mensa sine cibis, hortus sine herbis, pratum sine floribus, arbor sine foliis“… Şi ordinul nostru, crescând în jurul celor două porunci, a muncii şi a rugăciunii, a fost lumină pentru întreaga lume cunoscută, zăcământ de ştiinţă, salvare a unei doctrine antice care ameninţă să dispară în incendii, jafuri şi cutremure, atelier pentru scriptura cea nouă şi propăşire pentru cea veche… Trăim însă vremuri tare tulburi, poporul lui Dumnezeu este atras acum spre negustorie şi spre luptele dintre facţiuni, acolo, în marile centre locuite, unde nu poate avea lăcaş duhul sfinţeniei, nu numai că se vorbeşte (căci laicilor nu le poţi cere altceva), dar se şi scrie în vulgară, şi nici unul dintre aceste volume nu va putea să intre vreodată între zidurile noastre căci va deveni inevitabil izvor de erezie. Pentru păcatele oamenilor lumea stă atârnată pe buza prăpastiei, cuprinsă de prăpastia însăşi care prăpastie cheamă. Şi mâine, cum voia Honorius, trupurile oamenilor vor fi mai mici decât ale noastre, după cum ale noastre sunt mai mici decât ale celor din vechime. Mundus senescit. Dacă acum Domnul a încredinţat ordinului nostru o misiune, ea e aceea de a se împotrivi goanei acesteia spre prăpastie, păstrând, reînnodând şi apărând tezaurul de înţelepciune pe care părinţii noştri ni l-au încredinţat. Pronia cerească a poruncit ca guvernarea lumii, care la început era la răsărit, pe măsură ce trece timpul, să se mute la apus, pentru a ne vesti că sfârşitul se apropie, întrucât cursul lucrurilor a ajuns deja la marginile universului. Dar până nu se istoveşte întru totul mileniul, până când nu triumfă, chiar şi pentru puţină vreme, fiara murdară care este Anticristul, ne revine nouă să apărăm tezaurul lumii creştine şi însuşi cuvântul lui Dumnezeu, pe care el l-a spus prorocilor şi apostolilor, pe care preoţii îl repetă fără să schimbe nimic la el, pe care şcolile au încercat să-l comenteze, chiar dacă astăzi tocmai în aceste şcoli se culcuşeşte şarpele trufiei, al invidiei şi al smintelii. În apusul acesta noi suntem încă făclii şi lumină înaltă la orizont. Şi atâta vreme cât zidurile acestea vor dăinui, noi vom fi păstrătorii Cuvântului lui Dumnezeu.

— Amin, a spus Guglielmo, cu glas de smerenie. Dar ce legătură au toate acestea cu faptul că nu se poate vizita biblioteca?

— Vezi, frate Guglielmo, pentru a putea realiza opera uriaşă şi sfântă care îmbogăţeşte aceste ziduri, şi a făcut semn spre corpul Edificiului care se zărea prin fereastra chiliei, tronând chiar deasupra bisericii abaţiei, oameni credincioşi au lucrat mai multe secole după nişte legi de fier. Biblioteca a fost ridicată după un plan care a rămas necunoscut tuturor de-a lungul secolelor şi pe care nici unul dintre călugări nu este vrednic să-l cunoască. Numai bibliotecarului i s-a dezvăluit această taină de către bibliotecarul de dinaintea sa, şi o dezvăluie, cât este în viaţă, ajutorului de bibliotecar, în aşa fel încât moartea să nu-l ia pe nepregătite, lipsind comunitatea de aflarea acelui lucru. Şi buzele amândurora le sunt pecetluite de taină. Numai bibliotecarul, în afară de faptul că ştie, are dreptul să umble prin labirintul cu cărţi, singur el ştie să le găsească şi unde să le pună la loc, numai el răspunde de păstrarea lor. Ceilalţi călugări lucrează în scriptorium şi pot cunoaşte catalogul cărţilor pe care le cuprinde biblioteca. Dar un catalog de titluri spune adesea prea puţin, numai bibliotecarul ştie, după aşezarea volumului, după gradul în care este sau nu îngăduită citirea lui, ce fel de taine, de adevăruri sau de minciuni închide în el volumul cu pricina. Numai el hotărăşte cum, când şi dacă să-l încredinţeze călugărului care îl cere, numai după ce s-a sfătuit cu mine. Deoarece nu toate adevărurile sunt pentru toate urechile, nu toate minciunile pot fi recunoscute ca atare de un suflet credincios, şi călugării, în fine, stau în scriptorium ca să ducă la bun sfârşit o operă precisă, pentru care trebuie să citească anumite cărţi şi nu altele, şi nu ca să urmărească orice nebunească curiozitate care-i păleşte, fie din puţinătatea minţii, fie din trufie, fie din gânduri venite de la necuratul.

— Aşadar în bibliotecă sunt şi cărţi care conţin minciuni…

— Monştrii există, pentru că fac parte din proiectul divin, şi chiar în trăsăturile înspăimântătoare ale monştrilor se vădeşte puterea Creatorului. Tot aşa există, prin hotărârea Domnului, şi cărţile magilor, cabalele iudeilor, născocirile poeţilor păgâni, minciunile necredincioşilor. Şi a fost nestrămutată şi sfântă convingerea celor care au voit şi sprijinit această abaţie secole de-a rândul, că şi în cărţile mincinoase poate să se întrezărească, pentru ochiul cititorului clarvăzător, o palidă licărire a înţelepciunii dumnezeieşti. De aceea e loc şi pentru ele în această bibliotecă. Şi tocmai din această pricină, înţelegi domnia ta, în ea nu poate să pătrundă oricine. Iar în afară de asta, a mai spus Abatele, cerându-şi parcă iertare pentru cât de firav era acest din urmă argument, cartea e o făptură delicată, suferă din pricina trecerii timpului, se teme de rozătoare, de intemperii, de mâinile nepricepute. Dacă de sute şi sute de ani fiecare ar fi putut să se atingă, fără oprelişte, de codicele noastre, cea mai mare parte dintre ele nici n-ar mai exista. Aşadar, bibliotecarul le apără nu numai de oameni, ci şi de natură şi îşi închină toată viaţa lui acestei lupte împotriva forţei uitării, duşmană a adevărului.

— Şi astfel nimeni, în afară de două persoane, nu intră în ultimul cat al Edificiului…

Abatele a zâmbit.

— Nimeni nu trebuie. Nimeni nu poate. Nimeni, chiar dacă ar voi, nu ar izbuti. Biblioteca se apără singură, e de nepătruns precum adevărul pe care-l găzduieşte, amăgitoare precum minciunile pe care le păstrează. Labirint al minţii, ea este deopotrivă un labirint pământesc. Poţi să intri, dar nu poţi să mai ieşi. Şi spunând asta aş dori ca domnia ta să te supui regulilor abaţiei.

— Dar domnia ta nu ai negat că Adelmo a putut fi aruncat de la una dintre ferestrele bibliotecii. Şi cum pot eu chibzui la moartea lui dacă nu văd locul în care s-ar putea să-şi fi avut început povestea morţii sale?

— Frate Guglielmo, a spus Abatele pe un ton împăciuitor, un om care l-a descris pe calul meu Brunello fără să-l vadă şi moartea lui Adelmo fără să ştie aproape nimic despre ea, nu va întâmpina nici o greutate ca să se gândească la nişte locuri unde nu are voie să intre.

Guglielmo s-a aplecat a închinăciune.

— Domnia ta eşti înţelept şi când eşti sever. Cum ţi-e voia!

— Dacă am fost vreodată înţelept, apoi am fost pentru că am ştiut să fiu sever, a răspuns Abatele.

— Un ultim cuvânt, a spus Guglielmo. Ce-i cu Ubertino?

— E aici. Te aşteaptă. O să-l găseşti în biserică.

— Când?

— Întotdeauna, a zâmbit Abatele. Să ştii că, deşi foarte învăţat, nu este un om căruia să-i placă biblioteca. O socoteşte o amăgire a vremii. Stă mai mult în biserică, să mediteze, să se roage…

— E bătrân? a întrebat Guglielmo încurcat.

— De când nu l-ai mai văzut?

— De mulţi ani.

— E obosit. Tare desprins de lucrurile de pe lumea aceasta. Are şaizeci şi opt de ani. Dar cred că şi-a păstrat sufletul din tinereţe.

— Am să-l caut numaidecât, mulţumesc.

Abatele l-a întrebat dacă nu voia să se alăture comunităţii pentru masă, după orele sexta. Guglielmo i-a răspuns că abia mâncase şi că ar fi dorit mai bine să-l vadă numaidecât pe Ubertino. Abatele a salutat.

Tocmai ieşea din chilie când s-a ridicat din curte un urlet sfâşietor, ca al cuiva hăcuit de moarte, după care au urmat alte gemete, tot atât de îngrozitoare.

— Ce se întâmplă? a întrebat Guglielmo, zăpăcit.

— Nimic, a răspuns Abatele zâmbind. Pe vremea aceasta se taie porcii. O treabă pentru porcari. Nu de sângele acesta trebuie să se ocupe domnia ta.

A ieşit, dezminţindu-şi faima de om care le ştia pe toate. Pentru că a doua zi dimineaţa… Dar pune frâu nerăbdării tale, limbă a mea mult prea slobodă. Căci în ziua de care spun, mai înainte de căderea nopţii, s-au mai întâmplat multe lucruri despre care va fi potrivit să amintesc.