© 2013 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

www.cartearomaneasca.ro

Editura CARTEA ROMÂNEASCĂ

Bucureşti, Calea Victoriei nr. 133, sector 1 

ISBN ePub: 978-973-46-4166-6

ISBN PDF: 978-973-46-4167-3

ISBN print: 978-973-46-3893-2

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

PAUL CORNEA, doctor în ştiinţe filologice, profesor emerit la Facultatea de Litere a Universităţii din Bucureşti, fost director general în Ministerul Culturii (1953-1965), ministru secretar de stat în Ministerul Învăţămîntului (ianuarie-iunie 1990), şef de catedră şi decan al Facultăţii de Litere (1990-1996). Membru în Comitetul executiv şi vice-preşedinte al Asociaţiei Internaţionale de Literatură Comparată (1991-1997), preşedinte de onoare al Asociaţiei de Literatură Generală şi Comparată din România, vice-preşedinte al Societăţii de Ştiinţe Filologice din România. Volume personale: Studii de literatură română modernă (ESPLA, 1962), Anton Pann (ESPLA, 1964), De la Alecsandrescu la Eminescu (ESPLA, 1966), Originile romantismului românesc. Spiritul public, mişcarea ideilor şi literatura (Minerva, 1972; ed. a II-a, Cartea Românească, 2008), Conceptul de istorie literară în cultura românească (Eminescu, 1978), Regula jocului. Versantul colectiv al literaturii (Eminescu, 1980), Itinerar printre clasici (Eminescu, 1984), Introducere în teoria lecturii (Minerva, 1988; ed. a II-a, Polirom, 1998; traducere în limba italiană, Sansoni, 1993), Aproapele şi departele (Cartea Românească, 1990), Semnele vremii (Eminescu, 1995), Interpretare şi raţionalitate (Polirom, 2006), Delimitări şi ipoteze. Comunicări şi eseuri de teorie literară şi studii culturale (Polirom, 2008), Festschrift: Cercetarea literară azi. Studii dedicate profesorului Paul Cornea (coordonat de Liviu Papadima şi Mircea Vasilescu, Polirom, 2000).

Cîteva lămuriri indispensabile cititorului acestei cărţi

Această carte cuprinde relatarea principalelor secvenţe ale existenţei mele sub comunism. E o carte de amintiri, unde însă iniţiativa spunerii, ordinea şi accentele rostirii nu-mi aparţin pe de-a-ntregul, ele fiind, sub aspect tematic şi formal, îndatorate substanţial întrebărilor puse de Daniel Cristea-Enache. Acest tînăr prieten mi-a bătut la uşă într-un ceas de preocupare şi nelinişte a cugetului. Ştiam că venise vremea să-mi fac bagajele, că era nevoie chiar să mă grăbesc, să ies cu ceea ce vreau să transmit înainte ca fiziologia să se răzvrătească şi să mă trimită într-un definitiv concediu intelectual. Ţineam mult să nu plec înainte de a-mi destăinui experienţa crucială a vieţii, şi anume: militantismul în slujba utopiei şi dezangajarea, survenită cu greu, prin destrămarea crezului tinereţii şi recîştigarea normalităţii. Socoteam că restituirea onestă a parcursului meu existenţial va fi de folos tuturor celor care-mi ignorau antecedentele şi intimităţile, fie ei prieteni, colegi, studenţi ori simpli cititori. Îndeosebi mi se părea că povestea căderii în eroare şi a edificării mele laborioase va putea fi utilă tinerilor, celor lipsiţi de percepţia directă a ceea ce s-a petrecut înainte de 1990, tentaţi uneori să judece expeditiv şi nechibzuit, sub ademenirea idealităţii unui program care, în ciuda tuturor evidenţelor negative şi a demascărilor, e departe de a-şi fi irosit potenţialul atractiv.

Ezitărilor asupra chipului în care ar fi cel mai nimerit să-mi scriu memoriile, cu riscul ca ele să se transforme în alibiuri ale amînării indefinite a începerii lucrului, le-a pus capăt propunerea lui Daniel Cristea-Enache. Ea mi-a apărut, din capul locului, ca fiind incitantă şi convingătoare. Asocierea vocii prietene a unui critic tînăr şi performant – fost, ca student, unul dintre preferaţii mei –, care să-mi orienteze prin curiozităţile şi feedbackul său empatic, dar intransigent, traseul istorisirii, mi s-a părut o bună intrare în materie. A lăsa altcuiva, unui spirit fratern, locuitor al aceluiaşi spaţiu valoric, dar total diferit prin vîrstă, formaţie, experienţă a vieţii, interese şi perspective, sarcina de a pune întrebări şi de a verifica legitimitatea răspunsurilor însemna pentru mine ceva extrem de important: a-mi testa cît de acceptabilă îmi poate fi subiectivitatea. Cu toate acestea, nu încape îndoială că oferta lui Daniel Cristea-Enache constituia un pariu: existau o mie şi unul de motive pentru care, în pofida auspiciilor favorabile, ea ar fi putut conduce la eşec. Nu s-a întîmplat aşa. De fapt, aşteptările mele au fost depăşite. Colaborarea dintre mine şi Daniel a funcţionat exemplar. Cît de bine am reuşit să-mi tematizez proiectul, respectiv evocarea angajamentului şi apoi a desprinderii de comunism, nu e, desigur, cazul să apreciez în calitatea mea de autor. Ceea ce însă pot spune, cu mîna pe inimă, e că fără aportul inteligent, tenace şi plin de tact al tînărului meu prieten, cartea aceasta n-ar fi fost scrisă. Îi datorez îndeosebi două lucruri. În primul rînd, abilitatea de a-mi pune întrebări pertinente, care să-mi deşurubeze reticenţele şi să scoată clar în lumină importanţa mizei celor discutate. În al doilea rînd, capacitatea, nu tocmai frecventă la oamenii noştri de litere, de a asculta, cu răbdare şi interes proaspăt, ceea ce vorbitorul are de spus, asigurîndu-i un climat care să-l emuleze şi să-l responsabilizeze.

În încheierea acestor clarificări esenţiale, aş vrea să mă mai opresc asupra unui fapt semnificativ. E bine de ştiut că structura cărţii de faţă, cu disproporţia flagrantă de dimensiune a întrebărilor faţă de răspunsuri, nu a fost planificată. Ea a apărut pe drum, pe parcursul lucrului, ca o consecinţă necesară a realizării ţelului propus. Ne-am stabilit de la început să operăm scriptic, renunţînd la oralitate, spre a evita divagaţiile, alunecarea în mărunţişuri, improvizaţiile, capriciile de moment, superficialităţile voioase; seriozitatea şi importanţa temei pe care o abordam, marea ei încărcătură existenţială şi afectivă, impuneau o elaborare îngrijită, deplin conştientă de ceea ce spune şi de ceea ce implică. Am convenit, de asemenea, să uzăm de metoda clasică a întrebărilor şi răspunsurilor, fără a fixa a priori vreo clauză restrictivă. Daniel Cristea-Enache s-a opus chiar şi ideii de a cădea în prealabil de acord asupra unui scenariu care să aproximeze linia generală a lucrării. Această largă deschidere, bazată pe acomodarea textelor la ţinta urmărită şi pe lipsa de prejudecăţi, s-a dovedit extrem de fructuoasă. Ne-a permis să înţelegem repede că dialogul pe care-l purtăm se îndepărtează de normele unei convorbiri, unde replicile se nasc din replici şi se succedă într-o dinamică vivace. Întrebările lui Daniel nu se limitau la un schimb de opinii – ele reclamau partenerului povestiri şi analize, evocări de atmosferă, de oameni şi situaţii concrete. Era îndreptăţit s-o facă şi i-am acordat tot sprijinul, bucuros să-mi revizitez trecutul şi să-l restitui în adevărul său. Astfel, conversaţia noastră a căpătat alura unui interviu aprofundat, iar răspunsurile s-au transformat în capitole de carte. Daniel a înţeles şi un alt lucru important – că, pentru a evidenţia centralitatea problemei comuniste, era oportun să evităm extinderea biografiei mele spre obiective secundare, fie ele preţioase din unghiul cunoaşterii individuale (cum ar fi, de pildă, călătoriile). Tot el a preconizat să încheiem cartea de faţă în 1989, odată cu căderea comunismului, şi a insistat (mai puţin decît aş fi avut personal chef) asupra activităţilor mele didactice şi de cercetare. I-am dat dreptate în ambele privinţe. Aceasta explică (între altele) de ce cartea de faţă lasă pe din afară ultimii douăzeci şi ceva de ani ai vieţii mele, fără a mai vorbi de o serie de aspecte, puncte de vedere, laturi de personalitate ce mă caracterizează şi sînt departe de a-mi fi indiferente. Lipsesc astfel capitole despre colegi şi prieteni, foştii mei studenţi, despre lecturile preferate, evoluţia ideilor mele politice, în genere despre filozofia vieţii la care am ajuns în lunga mea peregrinare peste încălecarea de secole. Voi mai avea vreodată şansa de a vorbi despre aceste lucruri? Avînd în vedere culoarul din ce în ce mai îngust pe care alerg şi vîrsta (pe care, în pofida tuturor vicisitudinilor ştiute şi neştiute, oamenii o numesc „frumoasă”), pare puţin probabil. Şi totuşi, fără să-mi fac iluzii, consecvent cu natura mea profundă, rămîn de un optimism moderat.

*

Fie-mi permis ca, dincolo de colaborarea cu Daniel Cristea-Enache şi în afara oricărei obligaţii protocolare, să semnalez numele unor persoane care m-au ajutat ca proiectul meu de depoziţie să se transforme într-un manuscris, iar manuscrisul într-o carte. În acest proces, un loc pe care nu-l poate împărţi cu nimeni, primordial şi inconturnabil, revine soţiei mele Irina Cornea. Cîţiva apropiaţi au avut răbdarea să citească parţial ori în întregime textul, făcîndu-mi cunoscute opiniile şi încurajările lor: doamnele Gabriela Adameşteanu şi Adriana Bittel, domnii Livius Ciocârlie, Radu Cosaşu, Eugen Negrici şi Andrei Cornea. Cu autoritatea şi solicitudinea lui de şef de orchestră al Editurii Polirom, domnul Silviu Lupescu mi-a oferit concursul nepreţuit al unor profesionişti competenţi şi inimoşi: doamna Ema Stoleriu, domnii Adrian Botez, Cezar Petrilă şi Radu Răileanu. Le exprim tuturor deplina mea gratitudine.

Paul Cornea

1

Un proiect tardiv şi dificil

Daniel Cristea-Enache: Stimate domnule Paul Cornea, citind cîteva dintre interviurile pe care le-aţi acordat revistelor culturale în ultimii ani, am observat o întrebare care se tot repeta: de ce nu vă scrieţi memoriile? Din sentimentul reporterului, al conlocutorului, că este extrem de interesant ceea ce îi spuseseţi pe parcursul interviului, deriva firesc această curiozitate privind un proiect memorialistic asumat.

În vreo două rînduri, aţi scăpat de această nouă obligaţie menţionînd cartea la care lucraţi în intervalul respectiv, şi care vă solicita, spuneaţi dumneavoastră, mai mult decît estimaţi. Între timp, această carte (Interpretare şi raţionalitate) a apărut, astfel că în prezent nu mai aveţi „alibiul” implicării într-o cercetare laborioasă. Cum veţi răspunde, prin urmare, propunerii mele de a realiza un volum de convorbiri în care memorialistica îşi va avea partea ei? Este dificil pentru dumneavoastră să vă reorganizaţi mental, afectiv şi scriptural trecutul, dat fiind că aţi traversat atîtea experienţe? A pune pe hîrtie un anumit episod înseamnă a-l falsifica inerent, printr-o perspectivă mult mai largă dobîndită de subiectul care l-a trăit?

De ce nu v-aţi scris pînă acum memoriile, domnule Profesor? De ce vi le veţi scrie de acum, topite în acest dialog care mă onorează?

Paul Cornea: E adevărat că am fost îndemnat stăruitor în ultimii ani de prieteni şi cunoştinţe să-mi scriu memoriile. Deşi proiectul mi se părea nu doar necesar, ci şi abordabil, l-am amînat mereu. O bucată de vreme fiindcă mi se părea că nu sînt încă suficient de bătrîn spre a-mi scotoci prin amintiri, căci, pe drept ori pe nedrept, organizarea unei explorări sistematice a trecutului se asocia în mintea mea cu un soi de demisie din prezentul viu şi activ, preocupat de ceea ce întreprind acum şi de ceea ce plănuiesc pentru mîine. Ştiam, desigur, că urma inexorabil să vină şi timpul retragerii, al coborîrii în explorarea lui „ieri”. Consideram însă că acest moment al reculegerii şi resemnării nu sosise încă pentru mine; datele din buletinul de identitate îmi apăreau ca o cacealma: în mod cert, nu aveam vîrsta anilor înscrişi acolo.

A mai fost la mijloc şi altceva: aveam în şantier o carte (Interpretare şi raţionalitate) care-mi monopoliza orizontul intelectual şi mă împiedica să-mi asum un alt proiect major. Am încheiat-o pînă la urmă, fără a avea însă sentimentul că o sfîrşisem efectiv. Aveam încă multe lucruri de spus, îmi dădeam bine seama de existenţa unor vulnerabilităţi, îmi pierdusem însă răbdarea de a continua, îndeosebi plăcerea de a o scrie. Aşa că, într-o bună zi, m-am hotărît să o termin şi am terminat-o (surprinzîndu-i pe apropiaţii mei, dar şi pe Silviu Lupescu, deja deprins cu reportarea de la un an la altul a depunerii manuscrisului).

Eliberat de obsesia cărţii, am intrat într-o lungă expectativă, ezitînd în faţa evantaiului de opţiuni care mă îmbiau. De ce să mă apuc? Şi iată că, fără să vreau, gîndul de a-mi reexamina drumul parcurs într-o epocă atît de zbuciumată şi contradictorie ca aceea care duce din anii ’20 ai secolului trecut pînă în anii noştri mi s-a impus ca o prioritate. M-am confruntat însă îndată, aşa cum se întîmplă cuiva obişnuit să-şi problematizeze proiectele, care e deopotrivă imaginativ şi raţionalizant, cu o sumedenie de întrebări şi presupoziţii legate de modul de lucru: să mă povestesc? Prea bine, dar cum? Mergînd pe un pattern convenţional? Adoptînd un alt tip de expunere decît cel al continuităţii biografice? Care ar putea fi cel mai convenabil model de construcţie narativă? Din păcate sau din fericire, nu ştiu, nu posed acea spontaneitate fericită care te împinge la lucru imediat ce ţi se năzare ceva. Eu am nevoie să reflectez, întîi suspectez prima variantă ivită, îi evaluez legitimitatea, apoi mă ocup de a doua, o iscodesc şi pe ea, iar dacă mai apar altele, le măsor şi pe acelea, pînă cînd mă decid. Sînt conştient că stilul acesta are marele dezavantaj că scoate adesea din joc, pentru că viaţa de obicei nu aşteaptă, şi mai ales azi, cînd trăim într-o cumplită accelerare a evoluţiei, cînd răgazul reflecţiei e tot mai diminuat, iar alternativele se succedă şi se interferează într-o goană nebună. Dar n-am încotro: e totdeauna bine să-ţi cunoşti limitele, iar cînd ai depăşit 85 de ani calendaristici e ridicol să nu le asumi.

În această fază meditativă, din care nu lipseau, fireşte, impulsurile teoretice – de la Philippe Lejeune, cu cunoscutul său Pact autobiografic, pînă la Serge Doubrovsky, Hayden White, Dorrit Cohn şi atîţia alţii care şi-au pus problema raporturilor dintre ficţiune şi non-ficţiune, inclusiv, foarte recent şi într-un context apropiat preocupărilor mele, Ion Vianu –, mi-a venit, pe neaşteptate, propunerea ta. Marele ei atu: schimbarea regulii de joc. În locul unei redactări singulare – un dialog care să facă auzită distinct şi o altă voce decît cea a autorului. E un lucru pe care-l cred binevenit, deşi nu e totdeauna uşor de realizat, dintr-o mie şi unul de motive, dintre care incompatibilitatea de interese şi aşteptări nu este cel mai neînsemnat. O ştiu prea bine – şi studiul meu recent despre interpretare o atestă – că orice subiectivitate are o imperioasă nevoie, spre a nu se transforma în subiectivism, de concursul binevoitor, dar vigilent, comprehensiv, dar critic, al unui interlocutor fratern, cu simţăminte şi atitudini apropiate, însă diferit prin formaţie, opinii, veleităţi. Cred că dumneata, dragă Daniel, îndeplineşti exact aceste condiţii. Mi-ai fost student, unul dintre cei mai dotaţi pe care i-am avut după 1990. Ai experienţa a două volume de convorbiri, cu Ileana Mălăncioiu şi Octavian Paler. Ai deja, la cei 35 de ani ai tăi, o operă în spate: cîteva cărţi de critică şi istorie literară de bună calitate. Pe de altă parte, eşti extrem de activ şi implicat în viaţa noastră literară. Deşi n-am avut ocazia să ne apropiem, am rămas în relaţii cordiale şi ţi-am urmărit cariera, cu simpatie şi încredere. Iată aşadar suficiente motive ca să accept cu plăcere propunerea generoasă pe care mi-ai făcut-o, de a restitui într-o convorbire liberă traseul meu existenţial şi profesional.

Şi acum, în încheierea acestui cuvînt preliminar, permite-mi să zăbovesc o clipă asupra unei afirmaţii din finalul scurtei tale introduceri. Spui că „a pune pe hîrtie un anumit episod înseamnă a-l falsifica inerent, printr-o perspectivă mult mai largă dobîndită de subiectul care l-a trăit”. Problema pe care o ridici e fără îndoială centrală. M-a frămîntat şi continuă să mă frămînte şi pe mine. Apropo de „falsificarea” aceasta, survenită prin schimbarea contextului, vreau să reamintesc un aforism remarcabil al lui Nietzsche, citat undeva de Timothy Garton Ash: „Am făcut cutare lucru, spune memoria mea. Nu se poate să fi făcut asta, spune mîndria mea. Pînă la urmă, memoria cedează”. Timothy Ash adaugă că pentru Schopenhauer ar fi fost mai plauzibilă înlocuirea termenului „mîndrie” cu cel de „vanitate”. Da, e de domeniul evidenţei că există o tendinţă puternică de a ne autopromova, de a ne pune în valoare meritele şi de a omite ori de a găsi justificări laturilor negative ale activităţilor noastre. Mîndria ori vanitatea ne modelează mai degrabă imaginea de sine decît adevărul. Pe de o parte, înfrumuseţăm, pe de alta, uităm ce nu ne convine. Dar dacă realmente ţinem, nu spun la adevăr – cuvîntul e prea tare –, ci la reprezentarea cît mai adecvată a prezenţei noastre în lume, trebuie să luptăm cu acest nărav al suirii pe soclu, să ne străduim să-i limităm pe cît posibil influenţa. Este ceea ce-mi propun în această carte, deşi recunosc că o anumită doză de ficţionalizare e totuşi inevitabilă…

2

Mod de lucru

D.C.-E.: În primul rînd, ţin să vă mulţumesc pentru cuvintele frumoase spuse despre mine. Nu vă ascund că, în ce vă priveşte, aţi fost printre profesorii de la Litere pe care i-am admirat şi i-am respectat cel mai mult. Îmi amintesc ca ieri cursurile dumneavoastră de Istoria Literaturii Române (eram pe atunci în anul II), precum şi seminariile aplicate de la Master, unde făceaţi cu noi o laborioasă Introducere în teoria lecturii. Aveaţi – şi aţi păstrat – o curiozitate intelectuală remarcabilă. Departe de a fi blazat, vă arătaţi vivacitatea reflexivă şi speculativă la fiecare întîlnire; şi, după unica săptămînă în care am lipsit de la orele cu dumneavoastră, m-aţi întrebat: „Daniel, de ce ai lipsit data trecută?”.

Evoc aceste lucruri pentru că ele spun ceva important despre profilul dumneavoastră profesional şi uman şi, nu mai puţin, despre legătura uzuală, dar neobligatorie, care se face simplificator între vîrsta biologică şi vîrsta memorialistului. Nu pentru că sînteţi octogenar îmi păreţi un adevărat Subiect memorialistic, ci fiindcă, traversînd epoci atît de diferite şi de complicate (fiecare în felul ei), aţi reuşit să vă menţineţi intacte reperele de autonomie individuală. Mă interesează nu atît un anumit timp istoric (îl pot recupera din cărţile de istorie şi din diferite surse documentare), cît felul în care acest timp este răsfrînt prin prisma unui autor ca Ileana Mălăncioiu, Octavian Paler sau Paul Cornea.

Legat de structura cărţii de faţă, să spun că dumneavoastră v-aţi fi dorit mai multe runde de întrebări puse de către mine, astfel încît să aveţi o perspectivă mai amplă asupra răspunsurilor. Dar eu v-am rugat – şi aţi acceptat – să mergem pe formula întrebare/răspuns/întrebare nouă/răspuns nou. „Algoritmul” acesta, verificat deja în precedentele cărţi-dialog, îmi permite plierea pe ceea ce spune, în fiecare moment al convorbirilor, interlocutorul. Dialogul e mai strîns, cu feedback. Dezavantajul constă, într-adevăr, în faptul că nu aveţi o perspectivă asupra a ceea ce va urma. Dar, vă rog să mă credeţi, nici eu nu am. Nu ştiu ce-mi veţi fi spus în această „rundă”. Cînd voi afla, voi „reacţiona” printr-o nouă secvenţă interogativă, ţinînd cont şi de cele deja spuse (evocate, mărturisite).

Pornim astfel la drum şi îl continuăm în această manieră? E acceptabil, pentru dumneavoastră, să vă lăsaţi „pe mîna mea”?

P.C.: Îmi propui un mod de lucru la care nu mă aşteptam. Mă tem că o discuţie dusă – cum zice francezul – du tac au tac, întrebare/răspuns, fără o perspectivă clară asupra drumului de parcurs, ne-ar putea rătăci în divagaţii sau mărunţişuri. Or, ţinta mea nu este să particip la o conversaţie oarecare, ci să folosesc ocazia pentru a-mi reexamina principalele evenimente ale vieţii, în lumina înţelesului pe care li-l dau acum – altfel spus, spre a-mi lua temperatura identitară în ceasul asfinţitului. Recunosc însă că nu există o singură cale de acces către atingerea ţelului dorit. În acelaşi timp, îţi acord întreaga încredere. Pe de o parte, îmi spui că te interesează felul în care convulsiile istoriei s-au răsfrînt asupră-mi, pe de alta, că algoritmul întrebare/răspuns, fără a prescrie din capul locului cursul dialogului, a dat bune rezultate. Ambele asigurări sînt bine-venite. Ca atare, îţi accept propunerea şi mă las „pe mîna ta”. Cu atît mai mult cu cît, fiind vorba de o experienţă nouă pentru mine, sînt incitat de aspectul ei inedit. Aşa stînd lucrurile, îţi sugerez să ne apucăm de treabă, să trecem la „plebicist”.

3

Întîlnire cu Mihail Sebastian

D.C.-E.: V-aş propune să pornim dintr-un punct care nu este al copilăriei, ci al adolescenţei: o întîlnire care poate să fi jucat (sau nu?) un rol formativ important în viaţa dumneavoastră. Mă refer la întîlnirea cu Mihail Sebastian, care v-a fost profesor de literatură la Liceul Evreiesc. Subiectul Sebastian este unul destul de încins acum, fiindcă studiul recent al Martei Petreu, Diavolul şi ucenicul său, ţine să dovedească extremismul de dreapta „protocronic” al unuia dintre discipolii lui Nae Ionescu. M. Sebastian, în opinia Martei Petreu, a fost extremist înaintea lui Cioran şi a lui Eliade…

Cum l-aţi văzut, în adolescenţă, pe fostul adolescent remarcat pe vremuri la un examen de către Nae Ionescu? Cum îl vedeţi acum, cînd deţineţi o experienţă de viaţă, de lectură şi de comprehensiune critică incomparabil mai bogată decît cea a elevului care aţi fost? V-a marcat într-un mod mai profund întîlnirea cu Sebastian? A fost o şansă pentru dumneavoastră? Dacă da, în ce fel?

P.C.: Nu mă aşteptam să începem cu amintirile despre Sebastian. Dar e adevărat că întrebarea atinge un punct nevralgic: întîlnirea cu autorul lui De două mii de ani a constituit un eveniment cu întinse repercusiuni în formarea mea intelectuală. M-am mai ocupat de acest subiect într-un fragment memorialistic din 1995, publicat în Arc, revistă elegantă, însă efemeră, condusă de G. Bălăiţă. Articolul a rămas practic necunoscut şi n-a mai fost reluat în nici unul dintre volumele mele. L-am recitit acum, constatînd, cu satisfacţie, că n-am nimic substanţial de rectificat. Dar dacă n-am ce retuşa, am însă, desigur, adaosuri de făcut, explicaţii de oferit. Ca atare, cred că cel mai potrivit răspuns la întrebările puse ar fi să reproduc din textul menţionat pasajele semnificative. Preliminar, ţin doar să subliniez că aparţin unui material care devansează cu un an apariţia explozivului Jurnal de la Humanitas, moment hotărîtor în schimbarea percepţiei publice asupra scriitorului.

„L-am cunoscut pe Mihail Sebastian în circumstanţe dramatice şi la o vîrstă ingrată. Aveam 18 ani, se instalase puterea legionară, fusesem izgonit din liceul în care învăţasem, făceam – nu pentru prima dată, dar într-un mod incomparabil mai drastic decît oricînd înainte – experienţa traumatizantă a excluderii. Aceeaşi experienţă amară o traversase şi Sebastian, devenit profesorul meu de Română în clasa a VIII-a a unui liceu improvizat, unde condiţia de «ghetto» trebuise asumată de la o zi la alta. În cazul său, rana va fi fost (şi după fragmentele de Jurnal pe care le cunosc a şi fost) încă mai dureroasă. Întrucît mă priveşte, profund zdruncinat în sentimentul de a mă simţi «acasă», dispuneam totuşi de o prodigioasă maşină de fabricat iluzii; ea continua să funcţioneze, în pofida speranţelor confiscate şi avertismentelor lugubre. Sebastian trăia, în schimb, cu luciditate şi în toată duritatea sa implacabilă, coşmarul scoaterii din joc: fusese nu doar eliminat dintr-o redacţie, ci expulzat din viaţa literară şi supus interdicţiei de semnătură, fără ca vreunul dintre prietenii săi apropiaţi să-şi exprime public (sau să-şi poată exprima public) protestul. Pe deasupra, am motive să cred că trebuie să-i fi fost extrem de neplăcută obligaţia de a-şi cîştiga pîinea într-o cancelarie de şcoală, unde mulţi colegi îl priveau chiorîş din cauza scandalului prefeţei la De două mii de ani.

Pentru mine şi cîţiva dintre bunii mei prieteni, din păcate astăzi dispăruţi, profesoratul lui Sebastian a constituit un mare noroc. Era cineva din afara nomenclatorului didactic, nu un dascăl printre ceilalţi, ci un actor important al scenei literare, o personalitate notorie şi controversată, despre care în jurul meu se spunea, deopotrivă, tot răul şi tot binele. Ştiam că aparţine unei generaţii strălucite şi productive, ieşită de sub pulpana unui mentor charismatic. Că pentru el literatura nu constituia o disciplină de predat, ci o ambianţă de atelier, un spaţiu de viaţă, invadînd şi irigînd toate ariile contigue ale filozofiei, eseisticii sau erudiţiei. Trăiam pe-atunci sub fascinaţia cărţilor, într-o continuă prospectare de autori şi itinerare spirituale. Căutam febril fără a şti prea bine ce, îmi dăruiam nopţile unor lecturi îndelungi şi dezordonate. Citisem, se înţelege, şi De două mii de ani, iar romanul mă tulburase adînc: drama naratorului nu era oare şi drama mea? Procesul identificării e rapid în adolescenţă, iar condiţiile lecturii îl favorizau enorm. N-aveam de unde şti atunci că Sebastian însuşi (şi nu naratorul interpus, cu statutul lui incert, de personaj fictiv ori semireal, în orice caz, degajat de responsabilitate epistemologică) îi scrisese lui Petru Comarnescu, la 12 august 1936, următoarele rînduri zguduitoare: «Copilăria mea – ca a tuturor celor din generaţia mea – s-a scurs sub semnul grijii şi al dragostei de ţară. Aveam 11 ani cînd din capătul străzii Lucaci au apărut cei dintîi ulani, călări, şi am plîns cînd i-am văzut. Am trăit atmosfera aceea înfrigurată cînd fiecare veste despre un succes al nostru, al românilor, era o sărbătoare şi fiecare înfrîngere, o umilinţă şi o deznădejde. De cîte ori era – şi este – vorba de România, inima îmi bate la fel. De ce să fiu eu considerat mai puţin român decît Mişu Polihroniade, de pildă, şi, ceea ce este şi mai umilitor, să mi se refuze chiar permisiunea de a avea un sentiment patriotic?». Aceste întrebări nu erau oare şi ale mele?

L-am întîmpinat pe Sebastian cu o imensă curiozitate şi speranţă: voiam să ştim, eram flămînzi de adevăr şi nu găseam pe nimeni în jur care să ne arate, cu deget de lumină, încotro trebuie s-o apucăm. Noul nostru profesor nu aparţinea oamenilor care te cîştigă de la primul contact. Era de statură potrivită, mai degrabă mărunt după etalonul manechinelor de azi. Fizionomia sa gînditoare, cu ochi adînci şi buze senzuale, avea un aer copilăresc, reprimat parcă de o încruntare nefirească: se temea să-şi dezvăluie lumea lăuntrică? Voia să-şi cenzureze printr-o severitate impusă spontaneităţi pe care şi le socotea vulnerabile? Părea un puer senex, un tînăr îmbătrînit precoce, zidit nu atît din elanuri, cît din eşecuri, alcătuit dintr-un aliaj straniu de prospeţime şi oboseală, de sensibilitate hăituită, dar ţinută în frîu. N-avea nimic dintr-un învingător, căci îi lipseau aroganţa şi siguranţa de sine, dar nici nu semăna a învins: dincolo de anxietatea privirii frapa în chipul lui o tresărire încremenită de orgoliu, mîndria încăpăţînată a unui neam bătrîn. Aşeza între el şi ceilalţi o distanţă politicoasă, dar ferm păzită, încît mi-au trebuit luni de zile de asediu şi cîteva vizite în casa pe care o locuia în strada Antim spre a sparge gheaţa.

Mi-e greu astăzi să dau o imagine exactă despre lecţiile de literatură din clasa a VIII-a (corespunzînd cu a XII-a din zilele noastre). A trecut mai bine de jumătate de secol, amintirile s-au aburit, reţin mai degrabă impresia generală decît detaliile. Esenţial mi se pare să arăt că orele cu Sebastian constituiau, într-un soi de contratimp ironic în raport cu măsurile de represiune a căror victimă eram, o veritabilă laudatio a creativităţii româneşti, exemplificată, entuziast şi convingător, pe texte ale autorilor reprezentativi. Evident plictisit de chiţibuşurile pedagogice (trecerea absenţilor în catalog, verificarea temelor date acasă, «ascultarea» şi punerea de note), profesorul căpăta aripi cînd ajungea să «explice» scriitori. Vorbea cu o pasiune reţinută, colocvial şi nu oratoric, pe un ton calm, căutîndu-şi cuvintele. Ţinea enorm la proprietatea termenilor, o cerea celorlalţi, cu atît mai mult şi-o impunea sieşi. Avea formulări frapante, dar nota sa distinctivă cred că rezida mai ales în claritatea luminoasă a expunerii, care făcea plauzibile şi explicite chestiunile cele mai complicate. Din cînd în cînd, ispitit de o idee ori furat de cine ştie ce asociere incidentală, debitul său căpăta ritm şi culoare. Atunci clasa amuţea; de departe, ne parvenea zgomotul surd al oraşului, timpul, suspendat, înceta să mai existe, iar tăcerea se umplea de gînduri şi simţăminte, încît la capătul orei aveai senzaţia că te întorci dintr-o lungă călătorie, transformat de cele văzute şi trăite.

Ierarhiile de valoare instituite de Sebastian n-aveau prea mult a face cu cele care dominau pe-atunci şcoala. În orice caz, profesorul se credea dator să depăşească programa. Spre marele nostru beneficiu, ne-a familiarizat contactul cu valorile autentice ale literaturii interbelice: alături de Arghezi şi Blaga, de Rebreanu şi Sadoveanu, au intrat atunci în universul nostru spiritual Craii de Curtea Veche, poeziile lui Ion Barbu, romanele Hortensiei Papadat-Bengescu, Patul lui Procust, Ultima noapte… şi dramele lui Camil Petrescu. Metoda de lucru era simplă: trebuia să citim textele, apoi le comentam în clasă pe bază de referate, alteori într-o convorbire liberă. Concluziile lui Sebastian veneau la sfîrşit, uneori sugrumate de clinchetul clopoţelului, însă totdeauna limpezi şi incisive. De obicei, ni se păreau atît de judicioase, încît aveau aerul că rezultă din firea lucrurilor şi nu că reprezintă nişte interpretări personale între multele posibile. De-abia cînd ne regăseam singuri, departe de prestaţia profesorului, începeam să surprindem partea inerentă de subiectivitate a punctelor sale de vedere. Dar ne era şi atunci dificil să ne desfacem de sub vraja lor.

Tactica noastră consta în a-l ţine de vorbă. Nu doar ca să învăţăm, ci şi ca să-l descoasem, căci ştiam că descinde din însuşi centrul vieţii literare, că deci deţine mii de cancanuri şi detalii amuzante. Dar ne ciocneam în această privinţă de o rezistenţă deliberată: nu făcea niciodată aluzie la relaţiile lui de prietenie ori de adversitate cu unul sau altul dintre confraţi. Se străduia să fie nepărtinitor, să dezvăluie ordinea ascunsă a sensurilor ca o structură obiectivă şi necesară. Modelul acestei viziuni critice trimitea desigur la Lovinescu, al cărui volum de Istorie a literaturii contemporane, din 1937, ni-l recomandase, de altfel, insistent. Dar, spre deosebire de Lovinescu, pe care talentul portretistic şi virtuozitatea stilistică îl puneau uneori în conflict cu exigenţa observaţiei conforme, Sebastian părea a fi în stare să se abstragă, să se distanţeze de implicaţiile egotiste. Ţinea să ne convingă, în orice caz, că justeţea unei propoziţii e mai importantă decît relevanţa ei estetică.

Alt lucru semnificativ: nu se erija într-un director de conştiinţă, nu voia să ne impună nimic; ne trata ca pe nişte adulţi responsabili. Într-o măsură greşea: eram încă puţin deprinşi să duelăm logic, cîntărind argumentele şi motivîndu-ne părerile. Îmi spun adesea că ar fi fost salutar să aibă cu noi mai puţine maniere. Dacă uneori şi-ar fi permis să tranşeze scurt ori să ne zgîlţîie cînd o luam razna, ne-ar fi cruţat probabil de rătăciri dureroase.

Îl iritau poza, declamaţia, ifosele. Ne învăţa să nu ne jucăm cu superlativele, să supunem orice afirmaţie unei verificări personale. Avea, de pildă, un surîs mefient, ironic, ori de cîte ori se confrunta cu un «plural al majestăţii»: «noi ştim că…», «noi credem că…». «Noi» – adică cine? Socotea intolerabil să ne atribuim complicităţi obscure, să conchidem sărind în galop peste premise, să ne complacem în simplitatea voioasă a locului comun. Refuza misticismul sub orice înfăţişare, apărînd prerogativele spiritului critic, dreptul suveran la interogaţie şi dubiu.

Şi, cu toate astea, unele lucruri ne sîcîiau la profesorul nostru. Cred azi că raţionalismul său nu menaja un spaţiu suficient de ambiguitate şi umbră, că anti-romantismul şi-l manifesta uneori prea vorace (poate în spirit pedagogic şi autocritic, fiindcă îşi dădea seama de propriu-i sentimentalism latent). Oricum, echilibrul, reticenţa, litota, ceea ce aş numi, sperînd să nu fiu rău înţeles, «complexul lui Alexandru cel Mic», nu rimau totdeauna cu starea de spirit a unor tineri nărăvaşi, incapabili să-şi controleze reacţiile temperamentale şi gata să se răzvrătească pentru un fleac. Odată s-a întîmplat să-i ironizeze pe avangardişti, iar cineva dintre noi să le ia apărarea. Nu că am fi avut o simpatie specială pentru Voronca şi comilitonii săi – nici nu prea ştiam cine erau şi ce scriseseră –, dar simplul fapt că opera lor irita establishment-ul critic ne punea în alarmă. Deşi contrariat de obiecţiile noastre, mai mult mormăite decît argumentate, profesorul ne-a propus o discuţie, cu textele pe masă. Ne-a dat timp să ne pregătim şi ne-a trimis (pe Radu Albala şi pe mine) la Saşa Pană, memoria vie, dar şi arhiva nepreţuită a avangărzii interbelice, spre a împrumuta reviste şi cărţi. Cu generozitatea lui bine cunoscută, Saşa Pană (care, de altfel, menţionează împrejurarea în amintirile sale) ne-a pus la dispoziţie tot ce doream şi, bineînţeles, multe altele pe deasupra. A urmat apoi o dezbatere, vie şi furtunoasă, cu materialul în faţă, încheiată cum se încheie mai toate dezbaterile critice din lumea asta («dincolo» sper să fie altfel!): nimeni nu şi-a schimbat fundamental opinia, dar părţile şi-au înţeles reciproc mai bine punctele de vedere. Sebastian a distins între rolul euristic, pozitiv, al avangărzii, fiindcă refuza îngheţarea limbajului poetic şi, pe de altă parte, precaritatea estetică a multor opere, fabricate după un fel de reţetar al devianţei, ca atare încercînd să-şi camufleze impostura. Teza lui era că politica «răspărului» nu garantează calitatea, nici măcar scăparea de stereotipie. Avea dreptate. Noi, pe de altă parte, am fost uimiţi să descoperim că ceea ce apărasem într-un elan de răzvrătire juvenilă se dovedea a fi un filon poetic productiv şi larg reprezentat. Aveam şi noi dreptatea noastră.

Păstrez şi astăzi micul caiet dictando cu teza de română pe trimestrul II al clasei a VIII-a, probă palpabilă a unui incident de care încă roşesc. Sebastian ne dăduse un subiect liber, spre a ne incita la scris: «Poetul meu preferat». Fiindcă simpatia specială arătată mie de profesor mă făcea să-mi atribui un spaţiu de joc mai mare decît al colegilor mei, şi împins de o stupidă nevoie de provocare, am hotărît să inversez chestiunea pusă, scriind despre «poetul meu detestat». Printr-o alegere de circumstanţă, guvernată de un capriciu pasager, nu de o intenţie deliberată, m-am fixat asupra lui I. Minulescu. Mă întreb şi azi: de ce «tocmai» Minulescu? Mi-e greu să explic: cel mai verosimil ar fi că era vorba de un fel de «omorîre a tatălui», întrucît versurile Romanţelor pentru mai tîrziu îmi hrăniseră nostalgia depărtărilor şi setea de descătuşare în epoca despărţirii de copilărie. Fapt e că teza mea, inadecvată prin temă, fiindcă răspundea unei întrebări neformulate, şi indigentă prin argumentare, constituia, în termeni proprii, o obrăznicie, iar ca test şcolar, un eşec, prin calitatea modestă a performării. Sebastian a citit-o cu neplăcere şi a adnotat-o critic, ceea ce nu obişnuia să facă. Mi-a adresat atunci cîteva cuvinte usturătoare, pe deplin meritate, reproşîndu-mi frivolitatea şi suficienţa. De curînd, graţie excelentei ediţii de Publicistică a Corneliei Ştefănescu, am aflat că Sebastian însuşi combătuse, în 1928, falsa reputaţie a lui Minulescu, în replică la alegaţia unei reviste franceze că grandilocventul nostru simbolist ar fi nici mai mult, nici mai puţin decît «şeful spiritual» al tinerei generaţii. Articolul lui Sebastian, scris cu o vervă feroce (era, cum acceptă toată lumea, un polemist de primă clasă), mă face să înţeleg peste ani că ceea ce-l deranjase, mai ales, la mine nu era atît gestul neconformist, cît, înainte de toate, lipsa de măsură şi stil.

Cred că îndeosebi pe acest teren, al măsurii, stilului şi bunului-gust, lecţia lui Sebastian a fost de nepreţuit în acea epocă de confuzie a valorilor şi de devergondaj pasional. Reacţionînd împotriva tumefacţiei lirice, a clişeelor abisale şi a teribilismelor, dar şi a acceptării leneşe a celor mai ieftine poncife, el pleda, cu curaj şi fermitate, pentru o igienă severă a judecăţii, exprimării şi comportamentului. Nu totdeauna atunci i-am ascultat îndemnurile. Şi am avut de ce mă căi.

Nu ştiu cît de dramatice vor fi fost îndoielile care-l mistuiau pe Sebastian însuşi (Jurnalul anunţat pentru un viitor apropiat ne va aduce probabil unele desluşiri). În orice caz, el ne-a dat mereu senzaţia că acestea nu-i afectează întru nimic încrederea în raţiunea critică şi în existenţa unei ordini legitime a valorilor. În mod particular, în neuitatele întîlniri din strada Antim mi-a dezvăluit şi alte lucruri: certitudinea că Germania va pierde războiul, că societatea românească îşi va restabili într-o bună zi echilibrele vitale şi sistemul democratic, admiraţia, de recentă dată, pentru civilizaţia anglo-saxonă şi valorile ei liberale (învăţa în acei ani engleza, îl citea şi-l cita, cu bucuria regăsirii unui izvor uitat, pe Shakespeare). Totuşi, fundamental, poate şi în mod corectiv faţă de ingenuităţile mele, îşi afirma apăsat scepticismul, un scepticism sprijinit pe o experienţă de decepţii personale şi întemeiat pe o viziune dezabuzată asupra naturii omeneşti. Nu credea că intoleranţa poate fi extirpată şi mă avertiza împotriva înregimentării ideologice, ceea ce, din păcate, nu eram pe-atunci în stare să înţeleg.”

Iată, Daniel, un răspuns la întrebările tale, poate prea lung şi totuşi incomplet. În textul de mai sus, bazat exclusiv pe amintirile mele şcolare, se află însă, în mod implicit, destule deschideri spre ceea ce a devenit acum actual şi, vorba ta, „încins”. Înainte de a-mi da replica, vreau să adaug că am revenit asupra „problematicii Sebastian”, de astă dată după apariţia Jurnalului, la un colocviu ţinut la Ierusalim, în 2007 (vezi Mihail Sebastian. Dilemele identităţii, ed. îngrijită de Leon Volovici, Biblioteca Apostrof, Cluj-Napoca, 2009).