Radu Pavel Gheo

Adio, adio, patria mea

Cu î din i, cu â din a

Ediţia a II-a

Prefaţă de Liviu Antonesei

Editura Polirom
2012

© 2003, 2004 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1,

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN print: 973-681-858-6

ISBN ePub: 978-973-46-2776-9

ISBN PDF: 978-973-46-2777-6

Redactor: Lucian Dan Teodorovici

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Radu Pavel Gheo (n. 03.10.1969, Oraviţa, jud. Caraş-Severin) este redactor al Editurii Polirom; absolvent al Facultăţii de Litere, Universitatea de Vest Timişoara (1994); membru al „Clubului 8“ din Iaşi. Volume publicate: Valea Cerului Senin (proză fantastică şi S.F.), Athena, Bucureşti, 1997; Despre science fiction (teorie şi critică literară), Omnibooks, Satu Mare, 2001; Românii e deştepţi (eseuri), Polirom, Iaşi, 2004; Fairia – o lume îndepărtată (roman), Polirom, Iaşi, 2004. Din 2003 este membru al Uniunii Scriitorilor din România. Din 2004 deţine o rubrică săptămînală în publicaţia culturală ieşeană Suplimentul de cultură.

Autor de succes al tinerei generaţii, Radu Pavel Gheo s-a afirmat atît ca prozator, cît şi ca publicist în presa culturală şi cotidiană din Iaşi, Bucureşti sau Timişoara. Deţinător al unor premii prestigioase pentru proză şi traducere, scriitorul timişorean (şi, în egală măsură, ieşean) s-a remarcat iniţial prin participarea la faimosul şi incriminatul număr despre Eminescu al Dilemei. După întoarcerea din Statele Unite, unde a stat un an, ca urmare a cîştigării unei vize de rezident la faimoasa „Loterie a Vizelor“, autorul publică, în 2003, la Editura Polirom, volumul Adio, adio, patria mea, cu î din i, cu â din a, care s-a dovedit a fi un succes de public şi de critică. Volumul a obţinut, în 2004, Premiul Asociaţiei Scriitorilor din Timişoara.

Alinei, care a fost cu mine
de la început pînă la sfîrşit

Viaţa şi opiniile lui Radu Pavel Gheo
în Europa şi America

1. Cum poţi să scrii o prefaţă „obiectivă“?

În general, se crede că o prefaţă este un text „obiectiv“ care dă seama asupra textului care succedă în carte. Or, sincer vorbind, o prefaţă, orice prefaţă, nu are cum să fie obiectivă, pentru simplul motiv că, atunci cînd un autor acceptă să prefaţeze textul altuia, este deja „vinovat“ de un parti pris, de o angajare subiectivă în raport cu textul prefaţat. Dacă aşa stau lucrurile în general, trebuie să mărturisesc că, în situaţia mea de aici şi acum, motivele absenţei „obiectivităţii“ sînt chiar mai multe decît se întîmplă de obicei. Însă această absenţă a obiectivităţii s-ar putea să fie sinonimă cu obiectivitatea însăşi, dacă ne amintim că Eugen Ionescu dăduse, într-un jurnal de maturitate, o definiţie destul de paradoxală, după criteriile judecăţii comune, a obiectivităţii: „A fi obiectiv înseamnă a fi intens subiectiv, înseamnă să nu minţi şi, mai ales, să nu te minţi“. Prin urmare, cu acest concept al obiectivităţii am de gînd să operez – şi nu doar în această prefaţă, de altfel! – şi de aceea voi recunoaşte de la bun început că, în tot ceea ce voi scrie aici, n-am de gînd nici să mint, nici să mă mint. Voi recunoaşte deci că, în mai 2001, cînd Radu Pavel Gheo, ca beneficiar al „loteriei vizelor“, a zburat, împreună cu Alina, soţia sa, spre America tuturor posibilităţilor, dincolo de eventuala lor bucurie, dincolo de succesul pe care l-am dorit sincer amîndurora din tot sufletul, m-am simţit oarecum părăsit, poate chiar trădat. De ce? Mai ales pentru motivul că Radu Pavel Gheo, vreme de aproape doi ani, se dovedise unul dintre cei mai activi redactori ai revistei Timpul, pe care o relansasem, fără prea mulţi bani, dar cu sprijinul cîtorva tineri autori din generaţia lui. Bănăţean de origine, deci serios şi plin de elan, lucrînd în acelaşi timp la un post de radio, un ziar, predînd şi engleza în cîteva locuri, tînărul meu prieten era şi în opinia mea de neînlocuit în echipa redacţională. A şi înţeles acest lucru, poate chiar mai bine decît mine, altfel nu mi-ar fi trimis, cu o regularitate de american, o bună parte din textele acestei cărţi, pe care le-am publicat cu aceeaşi regularitate în Timpul, la rubrica excelent intitulată de el însuşi „Ochiul străinului“. Pentru că forţa sa de creaţie depăşea puterile editoriale ale unui lunar cultural, alte texte ale volumului au apărut în Dilema, Obiectiv ori Monitorul. Cîteva texte, scrise după reîntoarcerea din experienţa americană, au apărut în aceleaşi publicaţii, altele sînt inedite.

Însă motivele pentru care nu pot fi obiectiv la modul robotic, ci doar la cel eugenionescian sînt mai multe decît cele deja descrise. În timp ce scriu această prefaţă, la volumul unui autor care, după ce a trăit experienţa Americii vreme de un an, s-a reîntors în bravul nostru „spaţiu mioritic“, exact în acest timp, sînt şi tatăl unei fiice care se pregăteşte să trăiască ea însăşi aceeaşi experienţă. Mărturisesc că n-am încercat nici s-o încurajez, nici s-o descurajez în această privinţă, pentru simplul motiv că eu cred că este dreptul ei – şi numai al ei! –, cum a fost şi al lui Radu Pavel Gheo, să opteze. Singurul lucru pe care îl pot face – şi l-am făcut de altfel! – a fost să-i recomand lectura manuscrisului acestei cărţi. Nu pentru a se răzgîndi, nu pentru a-şi întări decizia plecării, ci pentru a merge acolo mai pregătită – fie pentru a se reîntoarce, fie pentru a rămîne, fie pentru a face naveta între cele două spaţii culturale. Eu nu pot decide în numele altcuiva, pot doar să ajut pe cineva să opteze în cunoştinţă de cauză. Radu Pavel Gheo ştie că nu am încercat să-l influenţez în vreun fel, fiica mea ştie acelaşi lucru, dar măcar celei din urmă am putut să-i pun la dispoziţie manuscrisul experienţei celui dintîi.

2. Pro sau contra? Nici, nici. Etnologul pe teren

Din cele scrise pînă acum s-ar putea înţelege că Radu Pavel Gheo s-a reîntors din America tuturor posibilităţilor ca un dezamăgit, ca un învins, ca un resentimentar, ca un – horribile dictu! – „antiamerican“. Nimic mai eronat decît o asemenea interpretare a experienţei sale şi a Alinei. Toate textele din această carte, o bună parte publicate înainte de reîntoarcerea în presa din ţară, după cum am scris-o deja, mărturisesc un formidabil efort de înţelegere a societăţii şi culturii americane. În toate aceste texte, Radu Pavel Gheo nu se comportă nici ca un fanatic al acelei lumi, nici ca un detractor al acesteia, preluînd rolul mult mai potrivit de antropolog, chiar de etnolog care „a scăpat“ pe teren, dar probabil unul din cele mai interesante, mai fabuloase, mai fascinante „terenuri“. El încearcă să înţeleagă ce anume este America, modul cum funcţionează societatea şi cultura americane, cum pot sta la un loc atîtea lumi imigrante diverse, ce oferă, prin urmare, coeziune, stabilitate şi durată unei societăţi atît de amestecate cultural, antropologic, etnic şi religios. El nu judecă America, ci mai degrabă încearcă s-o înţeleagă, să sesizeze cum funcţionează finele mecanisme ale unei socio-culturi atît de complicate şi diverse, să pună un diagnostic mai degrabă comprehensiv decît axiologic. Sigur, sînt lucruri care îi plac în America, cum sînt şi lucruri care nu-i plac ori chiar le detestă, dar, spre marele său merit, nu încearcă să ne conducă într-o direcţie ori alta, nu încearcă să ne impună o imagine prefabricată ori fabricată de el însuşi, ci, încercînd să înţeleagă, ne ajută şi pe noi, cititorii fără experienţă americană ori cu o experienţă cu totul superficială, cum este chiar cazul meu, să înţelegem. În ce mă priveşte, nu am decît o experienţă directă de două săptămîni, şi încă într-un singur stat, bogat, din Nord, mă refer la Minnesota. Pe deasupra, am citit cam tot ce am găsit despre America, care, recunosc, mă fascinează – de la cartea lui Tocqueville de acum vreo două sute de ani la Sfidarea americană de Jean Jacques Servan Schreiber şi America ogarului cenuşiu a lui Romulus Rusan, fără a mai lua în calcul lectura ziarelor americane, urmărirea posturilor de televiziune CNN şi Fox News ori navigarea prin site?urile internet americane. Ei, bine, cu toată această experienţă directă ori mediată, prima dată c?nd am avut senzaţia că ?nţeleg ceva, ceva dincolo de supra?faţă vreau să spun, despre America a fost ?n momentul ?n care citeam ?repor?tajele? trimise de Radu Pavel Gheo de dincolo de Ocean şi, mai ales, ?n momentul ?n care le?am citit grupate, compact, ?n această carte. De aceea o şi recomand oricui vrea să ?ncerce această expe?-urile internet americane. Ei, bine, cu toată această experienţă directă ori mediată, prima dată cînd am avut senzaţia că înţeleg ceva, ceva dincolo de suprafaţă vreau să spun, despre America a fost în momentul în care citeam „reportajele“ trimise de Radu Pavel Gheo de dincolo de Ocean şi, mai ales, în momentul în care le-am citit grupate, compact, în această carte. De aceea o şi recomand oricui vrea să încerce această experienţă, indiferent dacă episodic ori definitiv. Înainte de a trăi experienţa americană, este excelent să te instruieşti din experienţa cuiva care a trăit-o deja, nu doar cu inteligenţă şi din curiozitate pur intelectuală, absolut remarcabile de altfel, ci şi cu un autentic, deci profund, angajament afectiv. Un angajament afectiv de care, de altfel, autorul încearcă să facă abstracţie. Nu spun că reuşeşte întotdeauna, dar, în cazul unui scriitor, al unui scriitor autentic, ar fi şi păcat să reuşească mereu.

3. Învingător ori învins?

Cînd, la exact un an de la plecare, Radu Pavel Gheo s-a reîntors din America, probabil ca şi alţi prieteni ori doar cunoscuţi, m-am întrebat dacă este un învingător, deci cineva care a rezistat seducţiei Americii, ori un învins, adică o persoană care n-a făcut faţă în America, care nu s-a adaptat, care s-a reîntors tocmai din această pricină. Nu ştiu alţii cum s-au descurcat, dar eu unul n-am reuşit să dau un răspuns plauzibil – şi n-am reuşit să-l dau tocmai pentru că întrebarea a fost prost formulată. Radu Pavel Gheo, chiar dacă foarte tînăr, nu doar comparativ cu mine, ci şi în absolut ca să zic aşa, pleca în America în calitate de scriitor, de scriitor român mai precis, deci de persoană dependentă în exercitarea misiunii sale de o limbă anume. Oricît de bine ar stăpîni limba engleză – şi Radu Pavel Gheo chiar e expert în asta –, o asemenea persoană este, totuşi, dependentă de limba de origine. Există desigur, inclusiv în America, scriitori de origine română care au trecut la engleză, dacă ar fi să mă refer doar la Petru Popescu, Andrei Codrescu ori Leonard Oprea, dar n-a fost cazul acestui drag prieten al meu, mai dependent de limba română, ca scriitor, decît toţi ceilalţi. În ce mă priveşte, aici sesizez motivul reîntoarcerii sale, fără să-l fi întrebat direct, dar încercînd să-l întrezăresc în propriile sale texte. Pentru tînărul scriitor, America nu e nici bună, nici rea, este doar nepotrivită unei instalări definitive. Nu e nici un motiv de ruşine aici, nu e cazul să vorbim despre victorie ori înfrîngere, ci, mai degrabă, este cazul să ne bucurăm că avem un nou scriitor român – şi nu sînt mulţi de la Petru Comarnescu la Mihai Ursachi – cu o autentică şi profundă experienţă americană. O experienţă luată direct de la sursă, lucrînd în librării, magazine şi restaurante americane, stînd de vorbă cu „americani“ din America Latină, Asia ori Europa de Est şi de Vest, încercînd să înţeleagă legile, instituţiile şi mentalităţile de la faţa locului, frecventînd diversele bucătării şi nenumăratele mode vestimentare ori comportamentale. După un an de vieţuire în spaţiul transatlantic, Radu Pavel Gheo este deci un scriitor român care revine acasă, dar revine cumva şi ca un româno-american, şi asta pe vecie. Îmi vine greu să cred că un autor cu inteligenţa sa şi cu sensibilitatea sa culturală va uita vreodată această experienţă pe care nu mă feresc s-o numesc fundamentală. Eu n-am trăit dincolo de Ocean decît două săptămîni şi nu pot uita aproape nimic. Nu pot uita nici măcar senzaţia pe care am avut-o revenind în Europa că mă întorc în provincie, deşi am aterizat la Frankfurt, unul dintre cele mai importante aeroporturi europene, şi primul oraş în care am stat mai mult la întoarcere era Düsseldorf-ul, în inima industrializată a Germaniei şi Europei. Într-un fel, îl invidiez pe Radu Pavel Gheo, care a locuit în America de cîteva zeci de ori mai mult decît mine şi, în acelaşi timp, asta e ambiguitatea trăirilor!, sînt şi puţin fericit că n-am avut parte de lungimea sejurului său – şi aşa suport „bătrînul continent“, care e casa mea, cu tot mai multă dificultate.

Prin urmare, remarcabila „relatare“ a lui Radu Pavel Gheo nu ne îndeamnă nici să plecăm în America, nici să rămînem în Europa, la limită în România. În schimb, ea ne poate ajuta să înţelegem mai bine propriile noastre opţiuni. Nu despre propagandă, pro- ori antiamericană, este vorba aici, ci pur şi simplu despre înţelegere. Cine are urechi de auzit, acela va auzi!

Liviu Antonesei
5 iunie 2003, în Iaşi

Prolog

Totul a început de la un plic expediat la întîmplare pentru Loteria Vizelor din Statele Unite, parte din curiozitate, parte din exasperare, parte din imboldul specific fiecărui ins care şi-a trăit adolescenţa sub semnul mirajului american. Iar cînd am văzut că mă număr printre cei care au cîştigat, m-am bucurat – desigur – şi m-am şi întristat. De ce am simţit atunci o strîngere de inimă am aflat abia apoi. Dar, dacă aş fi fost mai înţelept, aş fi priceput încă din momentul recitirii textului scris înainte de o plecare pe care o voiam definitivă şi mă temeam că va fi chiar aşa. Dacă îl includ aici, o fac pentru că el este, cumva, gazul de eşapament rămas în urma motorului care, în mai 2001, m-a aruncat peste ocean. Îmi cer iertare pentru eventualul său patetism, singura scuză fiind aceea că eram – cum sper că am şi rămas – sincer.

Adio, adio, patria mea cu î din i, cu â din a

De cîteva luni, pe unul din rafturile mele stau două hîrtii relativ preţioase: vizele de emigrare în Statele Unite, pe numele meu şi al Alinei. Acum vreo patru-cinci ani nici nu m-aş fi gîndit să încerc aşa ceva. Intrasem în „cîmpul muncii“ cu un slogan naiv-idealist: „Dacă tot mă plătesc prost, măcar să fac treabă ca lumea. Aşa, în ciuda sistemului!“. Raţionamentul era copilăresc: la un salariu prăpădit, toţi se aşteaptă să faci treabă de mîntuială; aşadar, dacă o faci ca lumea, refuzi logica sistemului şi dovedeşti că eşti altfel. Rămăşiţele teribilismului adolescentin...

O vreme a mers. Apoi n-a mai mers. După care a început să nu mai meargă chiar nimic. Aceiaşi bani, preţuri tot mai mari, haine tot mai roase, cărţi tot mai puţine... Oricum, am rezistat patru ani ca profesor. Îmi amintesc că la examenul de definitivat – adică după doi ani de predare – m-am întîlnit cu doar trei dintre cei 35-40 de foşti colegi de la Litere. Restul aleseseră profesii mai rentabile. Sau ţinuturi mai rentabile. După încă doi ani, am renunţat şi eu, apoi am părăsit Timişoara (oraşul la care visez şi astăzi) şi m-am mutat la Iaşi. Au urmat doi ani obositori. O satisfacţie tot am avut: am trăit „din cultură“. Realizator de emisiuni literare la Radio Iaşi, predînd engleza la Facultatea de Litere (la plata cu ora), redactor la revista Timpul din Iaşi, colaborator la cotidianul ieşean Monitorul, traducător din engleză la Editura Polirom – în total, cam 15-16 ore de muncă pe zi. De regretat nu regret: am cunoscut oameni de cultură minunaţi, fascinanţi sau mediocri, personaje şi personalităţi – aur curat pentru cineva care se vrea scriitor. Însă peste tot eram doar un „colaborator“, care cîştiga cu mult, mult mai puţin decît angajaţii „cu carte de muncă“. Nici nu-mi puteam permite să mă îmbolnăvesc. Ca să dau o imagine mai clară asupra a ceea ce înseamnă să încerci să supravieţuieşti de unul singur prin ceea ce ştii să faci, e de ajuns să spun că la Radio Iaşi un angajat cîştiga lunar cam cît acumulam eu din toate cele patru sau cinci slujbe la un loc.

Vreau să cred că am fost un profesor destul de bun (oricum, am amintiri plăcute legate de elevii mei). Poate că am fost şi un realizator de emisiuni destul de bun, deşi nu am o voce prea radiofonică. De vreme ce mi se publicau articolele, cronicile, eseurile şi cărţile traduse (deşi nu mă cunoştea mai nimeni personal – şi ce important e lucrul acesta în raporturile din lumea literară!), îndrăznesc să presupun că îmi făceam treaba la un nivel acceptabil. Laudă-mă, gură... De fapt, situaţia mea nu e deloc diferită de a altor zeci de mii de tineri cărora li se spune să aştepte, aşa cum au aşteptat şi cei dinaintea lor (eventual pensionarea cuiva sau promovarea unui prieten într-o funcţie înaltă). Şi ce altceva aş fi putut face? Ce altceva pot face ceilalţi? Îmi place să cred că măcar compromisuri nu am făcut.

Iar apoi am remarcat cum se subţiază cercul de prieteni şi de cunoscuţi din jurul meu şi al Alinei. În doi ani, şapte-opt prieteni apropiaţi (nimeni nu are foarte mulţi, nu-i aşa?) se instalaseră deja dincolo (cuvînt care aminteşte, cu o tristeţe subtilă, de Marea Trecere). Care în Germania, care în Statele Unite, cei mai mulţi în Canada: Toronto, Montréal, Ottawa... Inşi buni, capabili, inteligenţi, adaptabili, în jur de 30 de ani, toţi pricepuţi în ceea ce făceau. Sărăcia şi epuizarea sînt greu de suportat, dar nici însingurarea nu mă face să ţopăi. În rest, totul e simplu: trimisesem, mai mult din spirit de imitaţie, două plicuri la faimoasa Visa Lottery a americanilor – unul pentru mine, unul pentru soţia mea. Vara trecută am primit un răspuns, iar în decembrie, viza. De atunci stau şi mă întreb de ce am ajuns să vreau să plec din România. Fiindcă în realitate nu vreau din toată inima. Şi-aşa îmi amintesc de un eseu încrîncenat, scris de Andrei Valachi – un (alt) prieten plecat în Canada –, publicat în Adevărul literar şi artistic.

De ce aş pleca din România? Am publicat două cărţi (una de proză SF, una de teorie literară, tot despre SF), am scris zeci de articole critice şi eseuri, numele îmi este vag (re)cunoscut în lumea literară românească, uneori mi se solicită articole, traducerile pe care le fac mă menţin în contact cu limba engleză şi – mai ales – am intrat într-un cerc de literaţi mai tineri, care vor îmbătrîni încet-încet, o dată cu mine, şi vor ajunge inevitabil în poziţii de putere cînd se vor „pensiona“ scriitorii mai vîrstnici. Sună atît de cinic încît nu poate fi decît adevărat: aşa merg lucrurile. Nici nu mai contează de fapt cît sînt de (sau dacă sînt) talentat; am cunoscut zeci de mediocri ajunşi în posturile calde oferite de spaţiul cultural numai pentru că au fost în cercurile potrivite. Dacă vorbim despre puterea culturii, asta e de fapt puterea ei. Ca peste tot: nu contează cît de valoros eşti, ci unde ai amici. În cultură, în politică, în presă, în industrie, în fotbal – ţara lui „cine“, niciodată a lui „ce“. Niciodată a lui „a face“.

Într-un fel, mă înscriu şi eu în şirul celor care nu s-au simţit bine în propria lor ţară şi în cele din urmă şi-au luat inima în dinţi şi au părăsit-o. Nu cu plăcere, desigur: cine o face cu plăcere? Ţinînd cont că generaţia mea avea 18-20 de ani la revoluţia din decembrie ’89 şi că aşteptările noastre erau destul de mari, îmi permit să spun că am fost alungaţi. De fapt, sîntem în continuare alungaţi, înţelegînd prin asta că ni se explică (foarte sugestiv) că nu avem ce căuta aici, fiindcă nimeni n-are nevoie de unii ca noi. Pe sus-pomenitul Andrei Valachi toată lumea îl considera un trouble maker, fiindcă nu se mulţumea să fie loial cu prietenii şi corect cu restul oamenilor, ci pretindea şi de la ceilalţi aceeaşi corectitudine. Mă tem că mulţi dintre noi am fost impregnaţi în adolescenţă cu un idealism ce ne-a dăunat îngrozitor. Revoluţia nu a făcut altceva decît să ne întărească speranţele, să ne învîrtoşeze şi mai mult idealurile. Ne-a înflăcărat. Apoi ne-am pleoştit.

Vorbesc acum despre oamenii pe care îi cunosc şi care au părăsit definitiv România. Aproape toţi absolviseră o facultate. Mulţi locuiau cu părinţii, fără nici o perspectivă de a-şi avea vreodată propria locuinţă (nici măcar prin faimoasa ANL, inaccesibilă exact celor care au într-adevăr nevoie de un asemenea proiect). Alţii stăteau cu chirie, plătind în medie 100 de dolari pe lună, sumă care „profitorilor de război“ ce stau în casele naţionalizate li s-a părut uriaşă, dar care pentru un tînăr singur sau proaspăt căsătorit, aflat la primele salarii, era singura soluţie. Ei strîngeau din dinţi şi îşi plăteau chiria, întreţinerea, telefonul, curentul, îşi plăteau impozitele către stat, votau de fiecare dată, nu făceau afaceri murdare şi nu au intrat în politică (sper că nu sună pleonastic), nu furau, nu aveau cazier (de altfel, o condiţie relativ necesară pentru emigrare). Nu au cerut ajutorul statului ca să-şi achite datoriile la stat. Erau ceea ce am numi „buni cetăţeni“. Mai sînt şi astăzi buni cetăţeni, dar ai altui stat, care de obicei preţuieşte o asemenea calitate. Ceea ce nimeni nu are chef să spună este că, dacă ei au plecat, au făcut-o din pricina dezamăgirilor, a sărăciei, a lipsei de perspective, a mîrlăniei generalizate, a incompetenţei agresive şi a lipsei de încredere în oameni. Mai sînt încă zeci de mii de asemenea cetăţeni care aşteaptă, cu dosarul depus la vreo ambasadă, să primească viza de plecare definitivă din ţară. Şi – încă o dată – prea puţini pleacă de bunăvoie. Cei mai mulţi sînt de fapt alungaţi. Nu e o exagerare: nici un om cu scaun la cap nu ar judeca altfel cînd ar vedea că este lăsat să flămînzească, este alungat din locurile unde ar putea face treabă, i se ignoră orice reuşită, este repezit de fiecare funcţionar cu bucile încleştate de scaunul său istoric, i se repetă să-şi mai vadă lungul nasului şi, în general, i se dă de înţeles că nu are de ce să-şi facă iluzii.

Am auzit de mii de ori acuze la adresa acestor „nerecunoscători“ pentru care statul a cheltuit milioane ca să-i pregătească în facultăţi, în vreme ce ei se duc să-şi vîndă priceperea printre străini. Aşa să fie? Dar, după absolvire, cine i-a mai întrebat vreodată cît sînt de valoroşi? Cui i-a păsat de pregătirea lor? Cîte concursuri pentru vreun post de medic sau de asistent universitar se pot cîştiga fără „pile“? Şi, dacă vreun fizician sau biochimist de geniu ar ajunge să lucreze într-un institut de cercetare, ce satisfacţii perverse poate descoperi muncind cu o aparatură pe care japonezii ar cumpăra-o doar pentru vreun muzeu al ştiinţei? N-am auzit de prea multe investiţii în domeniul culturii, cercetării, învăţămîntului, ci doar într-o armată plină de generali pregătiţi să lupte cu porumbul de pe tarla şi într-o industrie care poate crăpa şi fără jafurile susţinute de guvern. În schimb, am văzut inşi talentaţi care îmbătrîneau într-o catedră mucegăită, tineri absolvenţi magna cum laude învinşi de mediocri „de familie“ la concursuri unde rezultatul era ştiut dinainte, nulităţi absolute care îşi impuneau politica de cadre, transformînd birouri, catedre şi instituţii întregi în adunări de clan. Aşadar, cui i-a păsat de banii cheltuiţi cu pregătirea celor plecaţi? Lor înşile, desigur, fiindcă şi-au dat seama că aici e singurul loc unde aproape nimic din ceea ce ştiu nu le foloseşte. Oare nu se miră nimeni că – în ciuda elogiilor pe care ni le aducem permanent – nimic din ceea ce ne-a adus tehnologia modernă românească nu ne interesează, nu este performant sau nu atrage pe nimeni? Televizoare, automobile, telefoane celulare, computere... unde excelăm noi? Dincolo de clişee, aici se văd rezultatele muncii noastre de cercetare, adică ale felului în care am ştiut să ne folosim de inteligenţa românească. Ne putem consola cu ideea că măcar vom ajunge să folosim, cu aceeaşi mîndrie patriotică goală de sens, vreun program de calculator creat în Silicon Valley de cineva plecat de pe plaiurile mioritice, aşa cum ne mîndrim cu Eugen Ionescu, Palade, Eliade şi alţi inşi la fel de elegant alungaţi din propria lor ţară.

Regula noastră de aur: mediocritatea e bună, îndrăzneala e greşită. Corolar: valoarea o fi bună, dar nu face cît un prieten sau un nepot. Judecată de comunitate rurală închisă, ridicată la rangul de regulă naţională. În mod raţional, ar trebui să judec astfel: nu-mi plac grosolănia, agresivitatea, oportunismul, şovinismul, naţionalismul, înşelătoria, linguşeala, corupţia, jocurile de interese, promovarea incapabililor, lipsa de responsabilitate, demagogia, minciuna... Or mai fi şi altele. Însă nu-i aşa că toate astea duc la o carieră fulminantă, iar refuzul lor – la plafonare şi umilinţă? Nu au devenit ele valori naţionale? Ştiu că toate plăgile numite mai sus există şi în alte locuri, dar cel puţin sînt sigur că acolo nu au devenit reguli de comportament şi nu se împletesc cu atîta măiestrie în vederea unui marş vesel către dezastru. Îmi vine greu să cred că aşa s-ar fi clădit – de exemplu – Ungaria capitalistă.

Şi totuşi, nu m-am săturat de România. Nu ştiu nici dacă o să am forţa sau curajul să plec, să o iau de la capăt pentru a... treia? a patra oară? Habar n-am ce mă aşteaptă acolo şi mă tem de o competiţie corectă, aşa cum aici mă tem de „aranjamente“. Îmi va fi dor, mă voi simţi fie marginalizat, fie frustrat, probabil mă voi întreba de mii de ori de ce n-am rămas în ţară, ca să lupt şi să încerc să schimb ceva. Însă mă tem că nu sînt atît de puternic. Pe 17 decembrie 1989, seara, am fost şi eu pe străzile Timişoarei. În lunile care au urmat am trăit şi eu entuziasmul libertăţii morale, care a dispărut încetul cu încetul. O spun ca să mă apăr: am încercat să rezist. Am stat în chirie, am dat meditaţii, am scris, am tradus, am făcut ceea ce credeam că mă pricep să fac, am refuzat să fac lucruri la care nu mă pricepeam şi am sperat mereu. În 1990, ’91, ’92... În 1996, desigur. Nici nu mi-am dat seama cum au trecut 12 ani, dar... am obosit. Nu mă mîndresc cu asta şi nici nu caut scuze. Ca mine fac anual cîteva mii (mă tem că zeci de mii) de tineri. Majoritatea absolvenţi de facultate, majoritatea cu studii mai utile decît Literele, inşi care – ca şi mine – n-au vrut altceva decît să rămînă aici, alături de prietenii şi părinţii lor, să facă bine ceea ce se pricepeau şi să trăiască de pe urma priceperii lor. Faptul că supravieţuiesc şi acolo dovedeşte că erau buni. Faptul că nu li s-a dat şansa să reuşească aici dovedeşte... ce naiba dovedeşte? Că e cazul să mai urlu şi eu o dată: „Trebuie schimbat neapărat ceva!“, ştiind dinainte că o să fiu aprobat de cel puţin 20 de milioane de oameni? Că oricum n-o să se întîmple nimic?

Dar ar fi păcat să nu încerc, nu-i aşa? Măcar din curiozitate. Deşi cine poate înţelege tristeţea cîştigătorului la Loteria Vizelor din momentul pregătirii de plecare – cel care lasă în urmă o bibliotecă strînsă în 20 de ani, un elefant de pluş, roz, cu urechi pălălăinde, un poem de Emil Brumaru lipit pe un sertar din dormitor, cîteva sute de scrisori de dragoste şi o mie de alte fleacuri care i-au alcătuit existenţa? Într-un fel, aceasta e Marea Trecere, prima şi cea mai dureroasă, fiindcă plecăm de bunăvoie, deşi sîntem obligaţi s-o facem. E încurcat, aşa-i? Şi totuşi, toată lumea ne felicită pentru această şansă, de parcă ne-am elibera dintr-o închisoare. E încurcat? Nu, mai degrabă trist.

Poate de aceea, în ciuda furiei care fierbe în mine şi în textul acesta, visez că odată, poate, o să ne întoarcem...

Mai 2001

Scrisori din America

Cînd am început prima „scrisoare din Ameríca“ – aşa îi ziceau Lumii Noi emigranţii bănăţeni plecaţi la început de secol să muncească în Statele Unite –, mă gîndeam cu îngrijorare cît de greu e să descrii o întreagă lume, mai ales că este vorba despre o cultură mult diferită de a noastră, dar (pentru ca lucrurile să fie şi mai încurcate) cu oameni destul de asemănători celor pe care i-am cunoscut în România.

Închipuiţi-vă că ar trebui să-i povestiţi unui străin cîteva lucruri despre România, evitînd clişeele cunoscute şi plictisitoare, care îl fac pe cititor să întrerupă lectura şi pe ascultător să caşte politicos. Nu atragi atenţia nimănui cu poveşti pompoase despre „poporul brav şi muncitor care a stat aici în calea năvălirilor, popor de oameni harnici, viteji şi mai ales ospitalieri, care trăiesc într-unul dintre cele mai frumoase locuri din lume, cu Deltă, Mare Neagră şi cîmpii nesfîrşite“. Dar nici cu poveşti sumbre despre sărăcia fără scăpare a oamenilor, despre orfelinate şi copiii străzii, despre ineficienţa guvernului şi birocraţie. Fiindcă, dacă – prin absurd – am admite că doar în asta constă specificul unei ţări, raţiunea tot ar trebui să ne avertizeze că orice om a mai dat peste astfel de texte şi ştie deja la ce să se aştepte. Prin urmare, nici n-o să citească prezumtivul articol, nici n-o să asculte decît cu o jumătate de ureche povestea patetică a românului amărît.

Nici eu nu pot scrie numai despre America industriei de consum, despre cultura shopping-ului şi vacuitatea unor vieţi obişnuite, cum aţi văzut în superbul film American Beauty. Dar o să scriu şi despre asta. Nu pot scrie nici doar despre forţa unei naţiuni asupra căreia s-a abătut o tragedie ca aceea din 11 septembrie 2001, deşi nu o să uit nici de reacţia americanilor în faţa nenorocirii inspirate parcă din filmele hollywoodiene şi intrată fără veste în realitatea cotidiană. Nici nu vreau să cad în păcatul unei viziuni partizane sau ideologizante, fie ea pro sau contra culturii americane. O să încerc să vorbesc mai mult despre americanul de rînd, alături de care am trăit zi de zi, timp de un an, şi care este – de-adevăratelea – cel mai important personaj al civilizaţiei americane moderne. Nu o dată, o să mă lansez în comparaţii mai mult sau mai puţin critice la adresa României, dar şi a Statelor Unite, fiindcă nimeni nu e perfect. Iar dacă uneori o să mă contrazic de la un text la altul, nu uitaţi că nimeni nu se scaldă mereu în aceeaşi apă. Dacă opiniile şi judecăţile de valoare se schimbă, nu-i o tragedie prea mare, atît timp cît îţi dai seama de schimbare şi ţi-o asumi (aşa cum îmi asum eu aici un ton de înţelept).

Oricum, probabil că v-aţi dat seama deja: scriind despre America, am scris de fapt despre România.

1. America – nu ca-n filme

Încă din prima săptămînă de contact cu Statele Unite, mi-a răsărit în memorie un banc din perioada comunistă, care a devenit laitmotivul noii noastre vieţi americane: cică un popă iese pe înserat de la biserică şi se îndreaptă liniştit spre casă. Brusc, doi miliţieni se reped la el, unul îi trînteşte un pumn în stomac, celălalt un picior în şale şi, cînd popa cade la pămînt, încep să bată la el ca la fasole, cu pumnii şi bastoanele. Cînd văd că victima nu mai schiţează nici un gest de apărare, miliţienii îşi aranjează hainele, se îndreaptă satisfăcuţi de spate şi-i zic buimăcitului popă: „Ai văzut, băi ninja, că nu-i ca-n filme?“.

Cam asta îmi zic şi eu cu Alina din cînd în cînd, obosiţi şi buimăciţi de Lumea Nouă: „Vezi, băi ninja?“. Fiindcă America nu-i ca-n filme, ba chiar mai mult (unii ar zice „mai rău“): viaţa de zi cu zi în America nu seamănă mai deloc cu cea din filme decît – îndrăznesc să presupun – în măsura în care americanii imită şi ei ceea ce văd la televizor. Dar ar fi atîtea de spus despre o cultură în care am aterizat ştiind teoretic că este cu totul altfel decît cea europeană, fără să-mi pot imagina practic ce înseamnă asta. Acuma ştiu... şi nu-mi dau seama dacă îmi place sau nu. În orice caz, e buimăcitor. Cîteodată enervant, altă dată doar monoton, dar – cel puţin în zona Seattle, unde am aterizat eu cu Alina – de cele mai multe ori plictisitor. Odinioară nu credeam să pot spune aşa ceva despre America, iar azi mă întreb cum am putut crede altfel. Tot din cauza filmelor, măi ninja... Nu vreau să vorbesc acum despre dificultăţile de adaptare la o limbă engleză departe de ceea ce ştiam din ţară sau la sistemul social de aici, dar e bine să reamintesc (şi să-mi reamintesc) că un spaţiu cultural îşi creează o realitate proprie, la care fiecare străin trebuie să se adapteze după puteri, încercînd să înţeleagă diferenţa. Cu cît diferenţa este mai mare, cu atît adaptarea este mai lentă.

Ar fi un milion de lucruri de comentat. Dar cred că primul lucru care îl şochează pe un locuitor al Europei este importanţa pe care o are maşina. Am văzut lipit pe capota din spate a unei maşini un banner pe care scria mare: CAR NATION. America – naţiunea mecanizată, civilizaţia maşinii; abia trăind aici, am înţeles cît de bine li se potriveşte un astfel de slogan. Pentru american, maşina personală este cel mai important mijloc de subzistenţă. În Europa (chiar şi cea occidentală), ea nu este indispensabilă. Aici maşina este întotdeauna indispensabilă. Dacă nu o ai, fie ai emigrat de curînd, fie ai anumite probleme şi devii suspect în ochii celorlalţi. Desigur, mai există şi transportul în comun, dar se menţine – cred – în virtutea inerţiei, fiindcă adesea vezi mai mulţi călători într-un jeep decît în autobuzul de pe banda alăturată. De obicei, fiecare membru matur al familiei ajunge să aibă propria maşină, cu care merge la un serviciu aflat îndeobşte la 30, 50 sau chiar mai mulţi kilometri de casă. Spectacolul unei autostrăzi la orele 5-6 după-amiaza nu poate fi redat de nici o descriere: trebuie să vezi hoardele de maşini înghesuindu-se una după alta, la viteze nu prea mari (din cauza aglomeraţiei), pe o şosea încinsă de soarele de iulie. Eu mi-am amintit de întoarcerea spre casă a cirezilor de vite în prag de seară şi, într-adevăr, este ceva de cireadă mecanizată în alunecarea lentă a cîrdurilor de maşini înşirate greoi pe patru-cinci benzi de şosea.

Altfel, trebuie să fii cu adevărat weirdo, ciudat, bolnav sau nebun, ca să nu cauţi să-ţi cumperi cît mai repede maşină. Fără ea, e greu să ajungi la slujbă. Alina, de exemplu, trebuie să meargă pe jos cam un sfert de oră pînă la staţia de autobuz potrivită, de unde mai durează vreo 35 de minute pînă să ajungă la magazinul uriaş unde lucrează. Eu am autobuzul la cinci minute şi fac doar 30 de minute pînă la fast food-ul unde lucrez. În termeni americani, am noroc: sînt aproape de serviciu. În termeni româneşti, ce să mai vorbim... Fără maşină e greu să ajungi şi la cumpărături. Dacă facem abstracţie de zona centrală din Seattle, unde oricum nu prea vezi alimentare, magazinele de unde se aprovizionează fiecare familie sînt plasate la zeci de kilometri de casă. Mai auzeam (şi mai credeam) prin ţară că americanul este atît de comod încît îşi plimbă fundul cu maşina pînă şi la magazin. Acuma văd: nici nu poţi să-ţi plimbi fundul altfel. De obicei, complexele de magazine sînt destul de depărtate unul de altul. Chiar şi cu maşina faci un sfert sau jumătate de oră ca să ajungi acolo. Noi ne-am căutat un apartament care să fie cît mai aproape de un asemenea mall, dar asta nu înseamnă că stăm în condiţii mai bune sau plătim mai puţin decît alţii, ba chiar dimpotrivă.

Aici maşina nu e doar ceva absolut necesar – e un obiect cultural. Întreaga civilizaţie americană, profitînd de spaţiile largi în care se puteau mişca oamenii, a fost clădită în ultimul secol punînd la baza ei maşina. Maşina înseamnă aici şi bancheta din spate a Buick-ului tatălui, unde săruţi prima dată o fată, şi mecanismul care te duce la colegiu, la facultate sau care îţi aduce cumpărăturile acasă, şi locul în care mănînci, fumezi sau bei (nu alcool!), şi loja ta de la cinematografele drive in. În stil britanic, orice american ar putea spune liniştit: „My car is my castle!“, fiindcă, mai mult decît apartamentul sau casa (care de obicei fie sînt închiriate, fie proprietarul plăteşte rate la bancă zeci de ani), maşina este spaţiul privat absolut al oricărui american. Aşa că, dincolo de necesităţile sociale, nu mă mir că fiecare american vrea şi trebuie să aibă maşina lui, numai a lui.

De altfel, deşi nu ne-am cumpărat încă maşină, sperăm că în trei luni o să intrăm şi noi în rînd cu Lumea Nouă. Cele două ore de învăţat dintr-o seară precedentă ne-au fost suficiente ca să luăm lejer necesarul de puncte la testul teoretic, fiindcă toată lumea trebuie să conducă maşina. Spre casă, spre serviciu, spre magazine, spre cinema sau spre prăpastie. Dacă ai maşină, alegerea îţi aparţine. Fiindcă, înainte de a fi ţara libertăţii, America rămîne, aşa cum am văzut scris, CAR NATION.

August 2001

2. Amerìcă, Amerìcă, am să-mi iau maşină mică...

Despre rostul maşinii în cultura americană s-ar putea scrie (s-au şi scris) o grămadă de lucruri. Dar una e să le scrii sau să le citeşti şi altceva este să trăieşti din greu nevoia de maşină. Într-un fel, ceea ce pentru români continuă să fie un articol de lux pentru americani reprezintă nu doar un obiect de strictă necesitate, ci – cum remarca Alina – un fel de proteză a corpului lor fizic, o proteză fără de care nu pot funcţiona eficient în cadrul organismului social. Aici, maşina e un fel de prelungire obligatorie a picioarelor. Aşa cum unii inşi poartă ochelari cu dioptrii puternice, alţii aparate auditive şi alţii proteze mecanice, americanul obişnuit poartă maşină. Dacă e lipsit de ea o zi sau două, e ca şi cum s-ar trezi cu picioarele amputate: se tîrăşte greu pînă la serviciu, cu o trăsnaie masivă numită „autobuz“, nu-şi mai poate face cumpărăturile şi, în general, viaţa îi e întoarsă pe dos, fiindcă într-adevăr nu se mai poate mişca liber.

Nişte prieteni de-ai noştri, plecaţi din România de vreo trei ani, au avut un accident. Din fericire, au scăpat nevătămaţi. În schimb, maşina s-a făcut zob. În consecinţă, au fost nevoiţi să închirieze imediat o alta, ca să se poată mişca, pînă ce şi-au achiziţionat una nouă. Aşadar, nu e o problemă de fudulie sau de obişnuinţă, ci de strictă necesitate. Am simţit-o adesea pe pielea mea de emigrant fără maşină încă din primele zile petrecute aici. De altfel, toate cîte sînt în State se rotesc în jurul acestei indispensabile proteze umane. Dacă eşti singur, noaptea pe şosea, în oraş, şi opreşti maşina preventiv la mai mult de trei metri de o intersecţie, poţi să stai acolo mult şi bine: în asfaltul şoselei, exact în dreptul semafoarelor, sînt implantaţi nişte senzori care modifică roşul semaforului în verde doar dacă simt greutatea unei maşini. Totul pentru fluidizarea traficului, totul pentru victorie. Am înţeles acum, cu oarecare întîrziere, impactul pe care îl pot avea în rîndul spectatorilor americani scenele din tot felul de filme apocaliptice, în care şoselele şi autostrăzile sînt pustii şi doar vîntul rostogoleşte gunoaie pe asfaltul prăfuit. Pentru noi e un efect regizoral suplimentar; pentru un american – obişnuit să trăiască în neadormirea bubuitoare a şoselelor mereu pline –, asta înseamnă sfîrşitul civilizaţiei. La distanţele gigantice pe care le străbaţi aici, pe un continent în care spaţiul te copleşeşte, dispariţia maşinilor ar însemna prăbuşirea tuturor legăturilor care fac sistemul să funcţioneze.

Deocamdată însă civilizaţia americană îşi continuă marşul triumfal, iar maşinile... o, maşinile! Uneori ai senzaţia că toate în jur se fac pentru ele şi că oamenii se adaptează la nevoile lor. Un complex de închiriat locuinţe trebuie neapărat să aibă şi garaj, iar cele cu garaj închis sînt culmea luxului. Cum locuieşte individul nu mai contează prea mult, de vreme ce apartamentele sînt – multe dintre ele – standardizate. Apoi, cei care au cunoscut vreun american au remarcat că, de obicei, respectivul vorbeşte nu doar mai degajat, ci şi mai tare decît europenii. Impresia generală e de siguranţă de sine, dar bănuiesc că, de fapt, cauza primă este alta: un american e obişnuit să vorbească cu voce de stentor, fiindcă huruitul maşinilor care trec neîncetat pe aproape acoperă glasul oricui. Pe lîngă huruitul neîntrerupt de pe bulevardele americane, zgomotul maşinilor pe o stradă supraaglomerată din România e ca un susur de robinet pe lîngă prăvălirea asurzitoare a Niagarei. Cîteodată, pe la 2-3 noaptea, mai tresar la un zgomot prelung, de sirenă, şi am senzaţia că în faţa ferestrei mele tocmai a ancorat un vapor.

Maşinile impun şi dezvoltarea vocabularului. Mi se pare că americanii au vreo două sute de termeni care denumesc diversele tipuri de automobile existente. Apoi, nu cred că veţi găsi deocamdată în nici un dicţionar englez-român termenul de carpool, creat după nevoile de aici. În principiu, el înseamnă „maşină cu care circulă două sau mai multe persoane“, dar lucrurile necesită o explicaţie suplimentară. În general, fiecare american vrea să aibă maşina lui. Aşa se face că numărul de maşini pe autostradă creşte mereu, iar autostrada ba. În consecinţă, din cauza inevitabilelor blocaje de circulaţie de pe freeway (autostrada, aşa cum nu o ştiam din România), autorităţile au decis să creeze o bandă specială, pe care să circule numai autobuzele şi maşinile cu mai mult de o persoană în interior, încurajîndu-i pe oameni să circule în grupuri şi să mai lase din maşini pe-acasă. Cei care circulă singuri în maşină (adică vreo 80% dintre şoferi) se înghesuie pe două-trei benzi, în timp ce fericiţii din carpool trec lejer pe banda lor specială. Din loc în loc, pe autostradă se găsesc panouri uriaşe, cu numărul de telefon la care îi poţi „turna“ pe cei care au trecut pe banda specială, deşi erau singuri în maşină. Numărul respectiv este destul de des folosit. Nu fiindcă americanii ar fi mai corecţi decît alţi oameni (deşi adesea sînt). Nu, ci tocmai fiindcă firea omului e aceeaşi pretutindeni: cei care se bucură de dreptul acelui carpool nu vor ca respectivul drept să le fie încălcat, iar cei care circulă singuri şi corect pe benzile lor aglomerate îşi cresc un ghimpe împotriva celui mai curajos (şi mai necinstit, nu?) decît ei.

Oamenii sînt aceiaşi pretutindeni. Doar că aici oamenii serioşi sînt la volanul protezelor lor şi gonesc pe şoselele într-adevăr nesfîrşite. Mai descoperi însă din cînd în cînd şi acea specie ciudată numită „pietoni“, adică oameni care umblă nu între magazine sau de la un birou la o cafenea, ci aparent fără nici un scop, spre o pădurice sau spre nicăieri. De obicei, pietonii care vor să treacă strada au pe stîlpul semaforului cîte un buton pe care trebuie să-l apese şi apoi să aştepte pînă se schimbă culoarea semaforului, fiindcă – la cît de puţini pietoni au mai rămas – nimeni nu îşi bate prea tare capul cu ei. Pe ici, pe colo, mai vezi cîte un indicator de un galben aprins care avertizează: „NO PEDS! XIU!“, adică (în engleză şi chineză): „Interzis accesul pietonilor!“. A fost şi una dintre marile dezamăgiri ale Alinei, căreia îi place să se plimbe pe distanţe lungi: abia ce mergi vreo jumătate de kilometru şi te trezeşti că, în mijlocul oraşului, trotuarul se termină şi rămîi suspendat la marginea şoselei, în timp ce din toate părţile vîjîie pe lîngă tine monştri mecanici. Cum ieşi din zonele comerciale, pedestrians (adică pedestraşii, cum li se spune pietonilor) se trezesc cu trotuarele întrerupte, cu punţile tăiate, cu o liotă de anunţuri: „NO PEDS!“, şi n-au decît să se întoarcă umili acasă şi să îşi încalţe maşina dacă vor să treacă mai departe. Uneori mai vezi nişte cărărui de beton suspendate pe deasupra autostrăzilor, asemenea podurilor de liane aruncate peste prăpăstiile junglelor din filme, cărărui învelite într-o plasă de sîrmă ce le dă un aer de trecătoare de puşcărie. Sînt de fapt trecerile pentru pedestraşi, „zebrele“ de deasupra autostrăzii.

Din punctul ăsta de vedere, singura categorie socială într-adevăr nedreptăţită aici este cea a pedestraşilor sus-amintiţi. Din fericire pentru bunul mers al societăţii americane, aceştia sînt de obicei proaspeţii emigranţi, în general mexicani şi chinezi (de unde şi acel „XIU“), şi nici ei nu aşteaptă mult pînă să intre în rîndul lumii şi să-şi cumpere necesara proteză mecanică. Alina şi cu mine folosim deocamdată autobuzele (între noi fie vorba, niciodată nu mi-aş fi imaginat că nişte autobuze care circulă zeci de kilometri printr-o aglomeraţie urbană, tipică zonelor dezvoltate din America, pot sosi într-o staţie oarecare exact la... 3:27, să zicem), dar – aşa cum spuneam deja – peste vreo două luni probabil că o să avansăm şi noi, renunţînd la ignobilul rang de pedestraş şi făcînd încă un pas spre integrarea în încăpătoarea melting pot americană. Sau poate că nu.

August 2001

3. Poezie cu somoni şi alte jigănii culturale

După cîţiva ani petrecuţi printre scriitori şi critici, cu certitudinea că mi-am descoperit vocaţia, desigur că – o dată ajuns în America – am încercat să iau legătura cu acei inşi care, deşi străini, mi se păreau totuşi apropiaţi prin acel presupus spirit de breaslă al scriitorimii. Prin bunăvoinţa unuia dintre scriitorii de origine română care a ajuns să aibă un succes zdravăn, de critică şi de public, în Statele Unite – e vorba despre Andrei Codrescu –, am reuşit să intru în contact cu un grup de autori americani din Seattle şi să arunc o privire în cel puţin o zonă din spaţiul literar american. Nu pot să spun că nu mi-a plăcut. O vizită la Judith Roche, poetă recunoscută din Seattle, mi-a dovedit că, în multe privinţe, scriitorii lor sînt la fel ca ai noştri: mici bîrfe mai mult sau mai puţin prieteneşti, discuţii înalte întrerupte de amintiri comice, preocupări meschine şi gesturi mărinimoase – oameni ca toţi oamenii, care mîzgălesc hîrtia sau înnegresc ecranul computerului cu aceleaşi gînduri ca şi scriitorii români. Sau cei trinidad-tobagoezi.

Ce îi deosebea de scriitorii noştri – lăsînd la o parte talentul sau deschiderea culturală a fiecăruia – era siguranţa oferită de un sistem bine pus la punct, în care fiecare îşi are locul său, cucerit (de obicei, cred) pe merit. Unui artist american i se oferă nenumărate şanse să-şi dovedească talentul; nu trebuie decît să încerce. Mai mult, un artist american care şi-a dovedit talentul poate fi recompensat şi altfel decît postum. Printre textele pe care Judith Roche mi le-a oferit la un moment dat spre traducere în română se aflau şi două poeme dintr-un ciclu „al somonilor“, fiindcă în zona Seattle există un cult al naturii, cu cîteva locuri comune bine stabilite şi înfipte în conştiinţa tuturor. Somonii reprezintă unul dintre acele repere. Revenind acum la legătura dintre Judith Roche, poezie şi somoni, trebuie să spun că pe un rîu din zona Seattle s-a construit, nu demult, un dig. Acum, problema era că pe acelaşi rîu şi exact acolo unde se construise digul era traseul migrator al somonilor care porneau îndelungatele şi istovitoarele lor călătorii anuale spre locurile de origine, unde puţini reuşeau să ajungă. Mulţi dintre somoni mureau pe drum, iar cei ce reuşeau să ajungă pe Pămîntul (sau mai degrabă Apa) Făgăduinţei dădeau naştere noilor generaţii de viitori rătăcitori acvatici. Numai că, aşa cum am spus, digul nou-construit ar fi blocat cu totul calea somonilor, transformîndu-le migraţia într-o sinucidere colectivă la baza de ciment şi oţel a acestuia.

N-a fost să fie aşa. America are grijă de propriii locuitori, fie ei şi somoni. De altfel, au fost destui (oameni, vreau să zic) care au protestat la auzul nenorocirii abătute pe capul somonului, deşi – ca să fiu balcanic şi răutăcios – carnea de somon e una dintre delicatesele cele mai apreciate, la îndemîna (adică „îndepunga“) oricui. Aşadar, s-a hotărît construirea unui fel de „pas al somonilor“, o trecătoare prin dig unde, pentru a uşura şi mai mult strădania peştilor, au fost instalate nişte trepte de lemn peste care se scurge apa şi – în sens invers – se saltă somonii, găsindu-şi astfel calea spre locurile natale.

Proiectul ecologist nu se opreşte însă aici. Într-un loc de unde vizitatorii pot admira digul ecologist se găseşte şi o înregistrare audio a cîtorva poeme scrise special pentru acest loc şi eveniment, adică exact ciclul somonilor al lui Judith Roche. Alegerea nu a fost întîmplătoare: proiectul scării somonilor includea şi un astfel de moment cultural pe tema migraţiei somonilor, pentru care s-a anunţat un concurs, iar recompensa autorului cîştigător (care a fost Judith Roche) nu se limita la mîndria de a fi ascultat de toţi cei care urcau să viziteze locul, ci consta şi în cîteva mii de dolari. Munca artistului trebuie răsplătită, nu? De altfel, poeziile sînt foarte reuşite. În plus, ele au şi un rost social acolo, pe digul devenit obiectiv turistic.

Presupun că ăsta e unul dintre lucrurile pe care o să le remarce de prima dată un european care-şi abate privirea asupra culturii americane: orientarea către spaţiul public a artei. Nici vorbă de vreun turn de fildeş. Peste tot vezi statui din resturi de metale, din plastic, din tablă, unele stranii, altele stupide, altele interesante, dar toate plasate în aşa fel încît omul să le poată vedea şi, eventual, admira. În plus, arta americană (mai ales arta plastică) este mult mai orientată spre social, spre lumea obişnuită, în special spre particular, spre cotidian şi banal. Nu-mi amintesc să fi văzut nici o statuie înfăţişîndu-i pe Washington, Jefferson, Franklin sau vreo altă personalitate istorică de-a locului. Poate or fi pe undeva şi dintr-astea (pe Rushmore Mountains sigur), dar nu le-am băgat de seamă. În schimb, pieţele şi piaţetele sînt înţesate cu statui în diverse stiluri moderniste sau postmoderniste, reprezentînd ba o familie cu un cîine în lesă (grup statuar din conducte de tablă groscioară, vopsit în albastru), ba un coiot urlînd spre cer (construcţie din sîrmă şi tablă cocoţată pe un magazin din Bellevue), ba porci de toate felurile şi culorile. Am văzut totuşi şi cîteva grupuri statuare mai apropiate de un gen de artă bine cunoscut în România înainte de 1989. În Kirkland – un orăşel din zona în care locuiesc destui milionari americani (inclusiv Bill Gates), pe malul unui golf superb, cu iahturi de lux din care auzi muzică bună, clinchete de pahare şi susur de petrecere – poţi admira statuia marinarului întors din expediţie, îmbrăţişat de soţie şi de copil. O altă mostră de artă realist-poporală se iţeşte chiar în faimoasa Pioneer Square din Seattle, unde trecătorii se opresc la un monument uriaş, din fontă; e un grup statuar foarte realist (şi totuşi, nu socialist) pe care, dacă îl vezi în penumbra înserării, eşti gata să-l iei drept un grup de pompieri adevăraţi. Mai c-ai zice: „Parcă-s vii, maică!“. Monumentul e închinat, bineînţeles, pompierilor care s-au jertfit în lupta cu focul. Apoi, ici şi colo te surprind ciudăţenii drăguţe, dar care nu prea ţin de ceea ce europenii numesc „artă înaltă“: statuia unui cîine cocoţat pe o vacă sau o bancă din care creşte statuia unei tinere. Într-un moment de odihnă te poţi rezema confortabil de umărul sau pieptul ei... Doar că aici orientarea spre „poporul muncitor“ nu mi s-a părut a fi vizibil impusă ideologic.

Sau poate că da. Poate că n-am ştiut să decodez eu sensul, poate că îmi lipsea educaţia locului. Însă există o mulţime de lucruri normale faţă de care noi, românii, avem o reţinere – tot de ordin ideologic, dar de sens contrar – respingînd clişee ce ne-au fost băgate pe gît pînă la exasperare. Cînd toţi îţi glorificau găunos „eroicul popor muncitor“, reacţia de respingere apărea în mod natural. Nu mai conta cît de muncitor era poporul. O paralelă – cam depărtată, dar elocventă – aş putea-o face vorbind despre soia. Serios... În România, salamul cu soia a rămas un simbol al sărăciei şi al hranei de proastă calitate din perioada comunistă. Poate vă amintiţi nişte versuri ironice: „Soia-n sus şi soia-n jos/ Doamne, cît sînt de soios...“. Americanii în schimb sînt înnebuniţi de virtuţile alimentelor cu soia şi cumpără de bunăvoie orice soy products, de la lapte şi salam pînă la biscuiţi şi vitamine pe bază de soia. Un magazin alimentar care se respectă trebuie să conţină, pe lîngă raftul cu produse pur organice, netratate chimic, şi raftul cu produse din soia. Ca să pună capac la toate şi să buimăcească şi mai tare românul crescut cu salam cu soia şi venit aici în căutarea bunăstării, produsele „soioase“ sînt întotdeauna mai scumpe decît cele obişnuite.

Ca european (mai ales estic şi mai ales dacă ai o înclinaţie balcanică spre băşcălie), nu te poţi stăpîni uneori să nu observi ridicolul acumulat în cîte o „ţicneală americănească“. Spre exemplu, oraşul Seattle este împînzit cu statui de porci. Cînd am dat cu ochii de primul porc de tablă, l-am acceptat ca pe o nouă ciudăţenie. Apoi am întîlnit un altul, rozaliu, de gips, altul de porţelan, altul de fier. Întreg downtown Seattle pare la un moment dat un labirint prin care un porcar şi-a risipit turma heteroclită de guiţători. Toţi porcii tăcuţi care te pîndesc în cele mai neaşteptate locuri, în faţa celor mai impozante clădiri sau în pieţele cele mai vizitate sînt rezultatul unui proiect municipal la care au participat (şi, desigur, au fost retribuiţi onorabil) nenumăraţi artişti plastici ai locului. După primul moment de şoc – însoţit, poate, de un uşor dispreţ –, ajungi să accepţi populaţia porcină ca pe un lucru normal, care imprimă un specific întregului oraş. Apoi, mai există şi anumite conotaţii culturale, legate de importanţa comerţului cu animale în trecutul oraşului şi al întregii zone. De altfel, ici şi colo nu lipseşte un subţire spirit de ironie şi de deschidere spre interpretare, ca în cazul unuia dintre porcii nemuriţi în plastic, care e reprezentat cu aripi, iar pe una din şunci îi scrie în engleză cunoscuta expresie: „Cînd o zbura porcul“. Sau în cazul porcului împodobit cu citate la obiect (recte, la animal) din Lewis Carroll.

Pînă la urmă, cel mai simplu şi mai uşor e să spun că America e altceva şi în artă, ca şi în întregul stil de civilizaţie pe care l-a dezvoltat. Nu ştiu cum văd ei civilizaţia şi arta europene, dar îmi dau seama că – în ceea ce priveşte perspectiva noastră asupra lor – pînă şi aparentele similitudini (cum este cea între arta lor orientată spre public şi arta proletcultistă din Europa de Est) trimit pînă la urmă la semnificaţii cu totul diferite. Deşi nici la ei porcii n-au ajuns să zboare. Ori ar trebui să zic „nu încă“?

August 2001

4. America într-un KFC

Prima slujbă pe care am avut-o în SUA a fost (ca în toate poveştile cu emigranţi) la un fast food: Kentucky Fried Chicken, KFC sau „kei-ef-si“. Iar dacă intrai acolo la o oră de vîrf, greu ţi-ai fi dat seama în ce ţară eşti. La urma urmei, KFC-uri se găsesc pe toată planeta. Iar oamenii adunaţi în localul american...

Vezi la o masă o familie numeroasă, mîncînd şi vorbind foarte tare. În spaniolă. Doi indieni timizi, soţ şi soţie, mai schimbă cîte o vorbă, retraşi la o masă din colţ. O bătrînă îmbrăcată de sus pînă jos în roz (inclusiv pălăria, pantofii şi kilogramul de dantele de pe rochie) îşi ceartă soţul într-o engleză cu un inconfundabil accent texan, iar bătrînul tace şi ascultă. Dacă ea aduce cu Barbara Cartland, el pare ieşit din faimoasa „soap opera“ Dallas: are pe cap clasica pălărie Stetson, poartă o cămaşă albă, cravată-şiret, încheiată la gît cu o insignă metalică, iar blugii largi îi sînt strînşi cu o curea lată, cu cataramă uriaşă, din metal argintiu. În spatele lor triluiesc doi asiatici, chinezi poate. Nu se poate să nu auzi ici şi colo o frîntură de rusă, mai ales că ruşii constituie în zona Seattle una dintre cele mai mari comunităţi străine şi, cu siguranţă, cea mai mare dacă vorbim de emigranţi veniţi din Europa.

Adolescenţii nimeriţi în local sînt singurii care, indiferent de rasă sau origine, vorbesc între ei în engleză. Ei – fie mexicani, coreeni, ruşi, cehi sau români – sînt de fapt viitorii americani. Ba nu, greşesc: ei sînt deja americani; e singura cultură pe care şi-o simt a lor, cea de care sînt într-adevăr legaţi sufleteşte şi (mai mult) social.

Pe de altă parte, n-aş vrea să uit de personalul localului. Şefa, „managereasa“ adică, era româncă şi, deşi a crescut aici de la 14 ani, vorbeşte foarte bine româneşte, cu accent bănăţean. Cinci-şase dintre cei vreo cincisprezece angajaţi ai KFC-ului erau români, doi – altceva, restul – mexicani. La tejgheaua din faţă stăteam eu şi cu Romică (devenit Fabio pentru americani!), care fie îmi povestea despre afacerile lui cu benzină din apusele vremuri aurite din România, fie despre maşini, fie încerca să mă convertească la religia penticostală. Romică este cumnatul manageresei, penticostală cu tradiţie, la a doua generaţie. De altfel, cam toţi românii de la KFC-ul unde lucram erau penticostali şi cît de cît înrudiţi. Deocamdată doar soţul şefei rezista încercărilor de aducere pe „calea cea bună“. Mai în spate, în drive thru, Antonia spanioliza engleza fără nici un complex de inferioritate, iar clienţii americani se străduiau să vorbească pe înţelesul ei. În fine, în spate de tot, bucătarii – toţi mexicani – găteau sau se hîrjoneau ca nişte copii. Iar de la CD player-ul din bucătărie se auzeau înfundat fie cîntece religioase în româneşte, fie obsedanta „Pantalone“, povestea veselă a unui mexican ajuns la graniţa cu SUA şi scociorît de droguri în anus, prilej cu care poliţia îi sfîşie pantalone.

Am spus tot? Ba nu, mai era şi un (o) assistant manager american de vreo 20-22 de ani, care din cînd în cînd, între comenzi, le striga bucătarilor să facă mas papafritas sau mas allas, cu un accent american clar, care aici, în local, sună la fel de straniu ca şi în România sau Mexic. La KFC (şi nu numai), chiar dacă eşti american, e mult mai bine să ştii un pic de spaniolă. Şi mai aveam un coleg, un licean venit din Israel o dată cu părinţii, după ce mai trecuse printr-o imigrare, acum vreo zece ani: din Rusia în Israel. Dar fostul Iliuşa, acum Eli (pronunţat „Ilai“) e adolescent, deci deja american. Sau se simte american, ceea ce e totuna.

Cam aşa se vede o bucată de America într-un fast food. Nu sună prea americăneşte? Sau dimpotrivă? Oricum, te trimite cu gîndul la Turnul Babel după amestecul limbilor.

Septembrie 2001