Graeme Wood, The Way of the Strangers. Encounters with the Islamic State

Copyright © 2017, Graeme Wood

All rights reserved

© 2019 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8428-1

ISBN PDF: 978-973-46-8429-8

ISBN print: 978-973-46-7769-6

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă : © iStockphoto.com/Joel Carillet

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GRAEME WOOD este profesor la departamentul de ştiinţe politice al Yale University. A fost analist pe probleme legate de Turcia şi Kurdistan pentru Jane’s şi editor la The New Republic. A publicat recenzii de carte în Pacific Standard şi a scris pentru The Atlantic, The New Yorker, The American Scholar, The New Republic, Bloomberg Businessweek, The Wall Street Journal şi International Herald Tribune. Locuieşte în Connecticut, SUA.

Abu Huraira a dat de ştire: Solul lui Dumnezeu, pogoare pacea şi binecuvântarea asupra lui, a spus „Islamul s-a născut ca un lucru străin şi va redeveni străin, aşa că binecuvântaţi fie străinii!”.

Sahih Muslim1/130

Erau crescuţi în case ca a lui. Erau crescuţi de părinţi asemenea lui. Şi mulţi dintre ei erau fete, fete a căror identitate politică era totală şi care nu erau cu nimic mai puţin agresive sau militante şi în niciun caz mai puţin atrase de „acţiunea armată” decât băieţii. E ceva terifiant de pur în violenţa lor şi în setea lor de a-şi transforma sinele. Se dezic de rădăcinile lor pentru a-şi lua drept modele pe revoluţionarii a căror convingere e pusă în aplicare cât mai nemilos. Ca nişte maşinării imposibil de oprit, îşi făuresc aversiunea ce le animă idealismul oţelit. Furia lor e inflamabilă. Sunt dispuşi să facă tot ce le trece prin cap pentru a schimba istoria […].

Aceasta era fiica lui şi era de nerecunoscut. Criminala asta e a mea.

Philip Roth, Pastorala americană*1

*1. Traducere de Alexandra Coliban, Editura Polirom, Iaşi, 2009 (n.tr.).

Notă privind terminologia

Războiul cu Statul Islamic nu este în principal un război al cuvintelor, deşi uneori e tratat astfel. Pentru a discredita şi irita Statul Islamic, duşmanii săi insistă adesea să-l numească „ISIS”, „aşa-zisul «Stat Islamic»”, „Daesh” sau „Statul Neislamic”. Aceste porecle nu au avut deocamdată niciun efect palpabil. „Ne bucură că discutaţi dacă să ne numiţi «Daesh», «ISIL» sau «ISIS»”, mi-a spus un susţinător al Statului Islamic. „Câtă vreme vorbiţi despre acest lucru”, a zis – şi nu despre teologie, politică sau operaţiuni militare –, „ştim că nu ne luaţi în serios”.

Pe tot parcursul acestei cărţi fac referire la „Statul Islamic”. Unii cititori nu vor privi cu ochi buni decizia mea de a folosi denumirea pe care şi-a luat-o Statul Islamic. Niciun scriitor nu a descoperit până acum nişte termeni neutri cu care să descrie Statul Islamic sau credinţele acestuia, iar alegerea mea nu reprezintă o aprobare. Numindu-l „Statul Islamic”, îl sprijin tot atât de mult pe cât sugerez că Hezbollah beneficiază de ocrotire divină atunci când îi folosesc numele, care înseamnă „Gruparea lui Dumnezeu”.

Statul Islamic are numeroase denumiri şi toate descriu aceeaşi entitate:

– Statul Islamic din Irak şi Levant (ISIL);

– Statul Islamic din Irak şi Sham (ISIS);

– Daesh sau Da‘esh;

– Statul Islamic.

Sham este denumirea arabă a Levantului, regiunea geografică ce cuprinde în linii mari Siria şi Libanul moderne şi, poate, Cisiordania şi Iordania¹. Acronimele ISIL şi ISIS se deosebesc doar prin faptul că ISIL întrebuinţează numele englezesc al Levantului, iar ISIS pe cel arab şi în rest cuvinte englezeşti.

Echivalentul în arabă al „Statului Islamic din Irak şi Sham” este al Dawlah al Islamiyya fi-l ‘Irak wa-l Sham. Adversarii vorbitori de arabă ai grupării preferă acronimul „Da‘esh” pentru că sună asemănător cu cuvinte ale căror sensuri variază de la „a călca în picioare” până la „necivilizat”². Litera a din „Da‘esh” vine de la cuvântul arab pentru „islamic”, iar litera d vine de la „stat” (dawlah). Litera ‘ este litera arabă ‘ayn (ع), un sunet rareori articulat de vorbitorii de engleză. (Primul meu profesor de arabă m-a învăţat să-l exersez cântând melodia „Angie” a trupei Rolling Stones. A patra oară când pronunţă numele Angie, Mick Jagger scoate un ‘ayn perfect.)

A numi această entitate „Da‘esh” nu îi neagă nicidecum pretenţia de a fi un stat islamic. Totuşi, termenul îi irită pe partizanii Statului Islamic. Ei preferă eticheta „Statul Islamic” şi au biciuit oameni şi i-au ameninţat cu tăierea limbii pentru că folosiseră apelativul „Da‘esh”. Alte denumiri acceptate de Statul Islamic sunt al Dawlah („Statul”) şi al Khilafah („Califatul”, condus de un khalifah [calif]). Ei spun că entitatea cunoscută drept ISIS sau ISIL s-a dizolvat odată cu declararea califatului în iunie 2014 şi a devenit Statul Islamic.

Statul Islamic are propriul arsenal de insulte şi elogii. Fiind o grupare sunnită extremistă, rezervă cuvântul „musulman” pentru un mic grup de confraţi sunniţi şi are o părere foarte proastă despre teologia şiită. Pe alţi musulmani autodeclaraţi nu îi consideră câtuşi de puţin musulmani. Ei şi-au anulat apartenenţa la islam prin fapte sau credinţă şi trebuie să se căiască sau, altfel, să fie ucişi.

Primii dintre aceştia sunt şiiţii. Statul Islamic îi consideră foşti musulmani – adică apostaţi, oameni care au părăsit credinţa. Începutul rupturii dintre sunniţi şi şiiţi s-a produs ca urmare a chestiunii succesorului lui Mahomed în fruntea musulmanilor după moartea acestuia în 632. Şiiţii voiau să urmeze membrii familiei lui Mahomed, iar sunniţii au ales conducători din întreaga comunitate musulmană, fără o preferinţă pentru seminţia Profetului. Statul Islamic susţine că şiiţii au „refuzat” conducerea legitimă până în ziua de azi, numindu-i rawafidh sau rafidha [cei ce refuză]. În aceste privinţe, propaganda Statului Islamic este lipsită de echivoc:

Învăţaţii i-au numit astfel [pe şiiţi] şi pentru că Rāfidah au respins imāmah [conducerea] lui Abū Bakr, ‘Umar şi ‘Uthmān [primii califi sunniţi], pentru că i-au respins pe Sahābah [însoţitorii Profetului], pentru că au respins Sunna [exemplul Profetului] şi pentru că, mai presus de toate, au respins Coranul şi religia islamică³.

Respingând Coranul, şiiţii au părăsit islamul şi, ca atare, fiecare şiit este un murtadd (apostat) şi trebuie omorât.

Majoritatea celor pe care Statul Islamic îi consideră apostaţi se socotesc musulmani. A susţine sau a insinua că Profetul Mahomed şi sfântul Coran sunt imperfecte sau că poruncile lor sunt opţionale ori trebuie revizuite sau reinterpretate reprezintă potenţiale acte de apostazie şi, foarte probabil, ar aduce cu sine pedeapsa cu moartea în Statul Islamic. Fiindcă Statul Islamic consideră că multe fapte şi credinţe constituie apostazie, când adepţii săi folosesc termenul „musulman”, o fac într-un sens foarte restrâns, pe care marea majoritate a musulmanilor autodeclaraţi l-ar contesta cu vehemenţă.

Orice aşa-zis conducător musulman care cârmuieşte contrar voii lui Dumnezeu (de pildă, organizând alegeri, legalizând consumul cărnii de porc sau al alcoolului ori refuzând lapidarea adulterilor) este un apostat. Acest standard dur dă rezultate neaşteptate, din moment ce Statul Islamic îi consideră apostaţi chiar şi pe majoritatea islamiştilor bine-cunoscuţi (între care liderii mişcării Hamas şi ai Frăţiei Musulmane şi pe preşedintele Turciei, Recep Tayyip Erdoğan). Pentru că înlocuiesc legea lui Dumnezeu cu propria lege, ei se fac vinovaţi de shirk [a ridica la rangul lui Dumnezeu pe altcineva decât pe Dumnezeu; în sens literal, a-i atribui lui Dumnezeu un „partener”] şi, ca atare, sunt mushrikin [politeişti; sg. mushrik].

Statul Islamic îi numeşte pe dictatorii din ţările arabe tawaghit [tirani; sg. taghut]. Clericii care îi slujesc pe tirani sunt apostaţi, dacă îşi etalează greşeala, şi munafiqun [ipocriţi; sg. munafiq], dacă predică adevărul, dar nu-l pun în practică. Şi ei sunt alungaţi din islam. Statul Islamic numeşte familia regală saudită şi pe susţinătorii ei al Salul. Termenul face trimitere la ‘Abdullah Ibn Ubayy (m. 631), cunoscut şi drept Ibn Salul, un conducător al Medinei care i-a jurat credinţă lui Mahomed, însă ulterior l-a trădat. El a fost primul munafiq. Această ponegrire a saudiţilor dă de înţeles că ei predică lucrurile potrivite, însă nu cred în ele.

De-a lungul istoriei, cei mai mulţi învăţaţi religioşi musulmani au fost sufiţi (mistici care caută contopirea cu Dumnezeu prin meditaţie, poezie, dans şi vin) sau adepţi ai unor şcoli teologice (în principal maturidizi sau ash‘ariţi) cărora Statul Islamic şi predecesorii săi li s-au opus. Statul Islamic insistă asupra înţelegerii literale a Coranului, cu un minimum de interpretare figurată sau alegorică. (Când Coranul spune „mâna lui Dumnezeu”*1 [yadu llahi], majoritatea musulmanilor dau cuvântului „mână” [yadu] înţelesul de „putere”. Statul Islamic îi dă înţelesul de „mână”⁴.) Îi ocărăşte pe sufiţi pentru venerarea mormintelor şi altarelor sfinţilor şi ale desăvârşiţilor. Aceste practici reprezintă shirk, idolatrie, afirmă Statul Islamic, şi anulează apartenenţa la islam.

Cartea de faţă conţine cât de puţină arabă posibil. Însă e imposibil să discuţi despre Statul Islamic fără a recurge ocazional la termenii arabi menţionaţi anterior. Mulţi partizani non-arabi ai Statului Islamic presară în conversaţie cuvinte arabe, chiar şi atunci când acele cuvinte – cum ar fi Allah [Dumnezeu] şi dawlah [stat] – au echivalente exacte în limba lor maternă. Pentru a nu-i împovăra prea mult pe cititorii care nu vorbesc araba şi pentru a păstra fluenţa citatelor originale, am păstrat exprimările în arabă şi am inclus traducerea între paranteze.

*1. Pentru trimiterile şi citatele din Coran s-a folosit traducerea profesorului George Grigore, Kriterion 2000 (Herald 2005), publicată şi pe site-ul altafsir.com al Royal Aal al-Bayt Institute for Islamic Thought (n.tr.).

Prolog

În noiembrie 2004 m-am angajat la o firmă de curierat din Irak şi m-am mutat pe un petic de pietriş de lângă aeroportul din Mosul. Două clădiri mici, temporare, serveau ca birou şi spaţiu de locuit. Le împărţeam cu doi gurkha nepalezi chinuiţi de dorul de casă şi cu un soldat britanic rezervist. Avioanele noastre soseau din Bahrain, iar noi patru lucram împreună cu o echipă de cinci irakieni la descărcarea şi livrarea încărcăturii lor. Soldaţii americani primeau pachete de la familii şi echipament de la baze militare îndepărtate. Irakienii veneau să ridice motoare diesel, aparatură de radiologie pentru spitalul local şi nenumărate lăzi cu ţigări iordaniene scutite de taxe pe care le revindeau. Noaptea, cei doi gurkha încărcau factura sunând în Nepal de pe telefonul nostru prin satelit, iar englezul se uita la filme, bea whisky şi îşi curăţa bocancii şi pistolul.

Ocupaţia din Irak, care dura de peste un an la acea vreme, încă nu atinsese punctul critic, iar atacurile insurgenţilor continuau să fie demersuri modeste, nu masacrele în care aveau să se transforme pe parcursul următorilor trei ani. Armata americană putea să securizeze aeroportul, dar nu şi oraşul din preajmă. Insurgenţii lansau cu regularitate obuze şi rachete, iar şuieratul îndepărtat al proiectilelor ce se îndreptau spre noi funcţiona ca un avertisment de cinci secunde pentru a plonja în micul buncăr din beton de lângă biroul meu şi a aştepta explozia. O salvă de obuze putea să dureze câteva secunde sau o oră, iar uneori auzeam zumzetul elicopterelor care plecau spre autorii atacului şi, cu un tir nimicitor de mitraliere, îi omorau. De la cel de-al treilea atac, am început să pregătesc buncărul cu o carte şi o lanternă, ca să nu fiu prins vreodată, mort sau viu, fără material de lectură.

În acele seri lungi şi reci, înghesuit alături de cei doi gurkha pe un pat de campanie, adăpostit sub cincisprezece centimetri de beton, îmi puneam întrebări despre cel care încerca să ne omoare. Era probabil de vârsta mea, douăzeci şi cinci de ani, sau mai tânăr. Era oare irakian sau un aventurier străin, ca mine? Iar dacă era vorba de a doua variantă, cum de a ajuns tocmai aici, şi de ce? Abia dacă ştiam de ce venisem eu la Mosul – mă atrăgeau slujbe mai bune şi mai aproape de casă –, aşadar cum puteam eu să înţeleg motivaţia acestui bărbat pe care nu-l întâlnisem niciodată? Avea vreo alternativă mai bună? În timp ce aştepta momentul potrivit ca să încarce un obuz pe ţeava mortierei, ţinea şi el în braţe o carte broşată?

Cartea de faţă a prins contur datorită curiozităţii mele în ceea ce-l priveşte.

Pe 21 decembrie 2004, un atacator sinucigaş cu bombă a pătruns într-una din cele două cantine ale aeroportului şi a aruncat în aer douăzeci şi doi de irakieni şi americani. În acel moment, eu luam prânzul la cealaltă cantină. Am fost salvat pentru că mi-a chiorăit stomacul în faţa unui local, şi nu a celuilalt. Când am aflat detaliile atacului – atacatorul se dotase cu piroane şi şuruburi pentru a spori cantitatea de şrapnel –, empatia mi-a fost pusă la grea încercare. Puteam să mă imaginez furios, chiar şi violent. Dar, închipuindu-mi senzaţia fizică a omorului – o vestă îngreunată cu metalul dintr-un întreg magazin de unelte –, am atins o limită şi m-am resemnat cu profunda nedumerire.

În deceniul următor, insurgenţii s-au schimbat, la fel şi eu. M-am întors în Irak ca reporter. Cei doi gurkha s-au mutat în Bahrain, iar englezul păzeşte acum un ambasador la Londra. Ultimii soldaţi americani au părăsit Mosulul la sfârşitul lui 2011. Prietenii mei irakieni spun că soldaţii irakieni care le-au luat locul au furat şi vândut o mare parte din echipamentul lăsat în urmă de americani.

După plecarea americanilor, insurgenţii au ieşit din umbră. La câţiva ani după atacul cu bombă din cantină, membrii grupării responsabile au jurat credinţă Statului Islamic al Irakului (ISI), precursorul Statul Islamic din Irak şi Sham (ISIS). La ultima mea vizită la Mosul, în august 2012, oraşul se afla oficial sub controlul guvernului irakian, dar oamenii trăiau cu frica de ISI, pe care continuau să-l numească „al-Qaida” (nume pe care gruparea nu-l mai folosise din 2006). Membrii ISI/al-Qaida extorcau proprietari de magazine. Ucideau şi răpeau. Când ne plimbam cu maşina prin oraş, prietenul meu Yasir mă ruga să stau aplecat pe scaun şi să-mi scot ochelarii de soare cu aspect militar, pentru că străzile redeveniseră într-atât de periculoase încât puteam fi luat drept soldat american sau mercenar şi răpit de al-Qaida sau împuşcat mortal în timp ce aşteptam în trafic.

Pe 10 iunie 2014, al-Qaida – purtând acum numele ISIS – a cucerit Mosulul cu trupe numărând între cinci sute şi o mie de soldaţi. Armata irakiană aproape că n-a opus rezistenţă. Populaţia Mosulului, alcătuită predominant din arabi sunniţi care priveau cu dispreţ guvernul dominat de şiiţi de la Bagdad, i-a întâmpinat pe luptătorii sunniţi ai ISIS cu îngrijorare, după care i-a acceptat îngrozită. ISIS a instaurat Şaria şi a condus necontestat Mosulul până în octombrie 2016, când armata irakiană şi-a început atacul pentru recucerirea oraşului. Bărbatul pe care mi-l imaginasem în 2004 se afla acum la conducere.

Urmărind cucerirea Mosulului de către ISIS, am fost martor la un eveniment în egală măsură familiar şi neobişnuit. Trecuse un deceniu de război neîncetat de la cucerirea oraşului de către americani, iar apariţia a încă unei bande înarmate, la fel cu atâtea altele, cu greu putea fi calificată drept revoluţionară. Familiară era şi prezenţa unor foste personalităţi ale regimului lui Saddam Hussein în conducerea ISIS. Puţine insurgenţe din Irak, laice sau religioase, au apărut fără influenţă baasistă, iar unii baasişti au trecut cu o uşurinţă remarcabilă la conservatorism religios. Cândva mustăcioşi precum Saddam, acum îşi lăsau bărbi stufoase şi impuneau codurile islamice de legi, vestimentaţie şi conduită. Abu Muslim al Turkmani, fost ofiţer în armată, a devenit şeful operaţiunilor grupării în Irak. Izzat Ibrahim al Duri, baasistul roşcovan aflat la conducerea celui mai numeros contingent de saddamişti fugari, a elogiat gruparea şi s-a aliat cu ea. Pentru unii observatori din afară, prezenţa baasiştilor era o garanţie că nimic nu se schimbase şi că inamicul nu era nou.

Dar cei dedicaţi studiului jihadului, care urmăreau ISIS cu atenţie şi frecventau forumurile online ale luptătorilor şi propagandiştilor săi, au detectat un fapt îngrijorător. Jihadiştii nu vedeau în cucerirea Mosulului o victorie locală, cu atât mai puţin una ai cărei principali beneficiari erau acoliţii lui Saddam. În schimb, la început mai modest, apoi tot mai puternic, insistau că ascensiunea ISIS era un eveniment de o însemnătate mondială. Ba mai mult, a-l numi mondial însemna a-i reduce importanţa, pentru că în joc era întregul cosmos. Aceştia afirmau că ISIS împlineşte profeţia, că reînvie legi şi forme de guvernământ nefolosite de mai bine de o mie de ani şi că va continua să-i înfrângă pe duşmanii islamului până când Iisus însuşi se va întoarce în chip de războinic musulman ca să-l răpună pe Antihrist.

Atât dezgroparea unui trecut îndepărtat şi imaginar, cât şi proiecţiile în viitor erau calculate astfel încât să valorifice o naraţiune familiară. În rândul musulmanilor, dar şi al nemusulmanilor, cuvântul „califat” (teritoriu cârmuit de un succesor al Profetului, a cărui întemeiere constituie scopul ISIS) evocă amintirea colectivă a unui trecut islamic imaginat – tribunalele din Bagdad, O mie şi una de nopţi, realizări ştiinţifice şi filosofice, precum inventarea algebrei şi primele teorii ale opticii. Nenumăraţi copii au adormit seara cu gândul la palate şi covoare zburătoare. Mulţi copii musulmani au cerut să doarmă cu lampa de veghe aprinsă după poveştile de seară despre luptele crâncene dintre oştirile musulmane şi Antihrist şi despre nenorocirile de la sfârşitul lumii. ISIS a apelat la această naraţiune. Le-a promis tuturor celor care i s-au alăturat glorie, virtute şi onoarea de a participa la nici mai mult, nici mai puţin decât marele final al universului.

Fiecare generaţie de creştini şi de musulmani are nebunii şi lunaticii ei, care îi înspăimântă mereu pe raţionaliştii epocii. O generaţie anterioară remarca îngrijorată retorica apocaliptică a revoluţiei iraniene. Peste jumătate din evangheliştii americani cred sau declară că cred într-o Judecată de Apoi iminentă¹. Din fericire, majoritatea mişcărilor apocaliptice se sting sau îşi temperează tonul – ori oamenii înşişi descoperă că blufează. Mulţi dintre revoluţionarii iranieni care erau convinşi că ayatollahul Khomeini se va dovedi a fi Mahdi – personaj mesianic despre care majoritatea şiiţilor spun că stă ascuns din 941 încoace – neagă acum că au crezut vreo clipă aşa ceva. Pe mullahii aflaţi la conducere acordurile comerciale îi interesează cel puţin la fel de mult ca armamentul nuclear. În ce-i priveşte pe evangheliştii americani, ei susţin că trăiesc sfârşitul lumii, dar continuă să-şi depună contribuţia pentru pensie. La fel de liniştitoare este şi convingerea că, atunci când un jihadist îţi spune că vrea să vă omoare pe tine şi miliarde de alţi oameni, pentru a declanşa sfârşitul lumii, o face doar ca să impresioneze.

Ceea ce mă îngrijora cu privire la noii stăpâni ai Mosulului era înmulţirea dovezilor că aceştia – şi o comunitate tot mai numeroasă de susţinători din colţuri îndepărtate ale planetei – vorbeau serios. În loc să vorbească despre moartea iminentă, dar să-şi facă planuri pentru o viaţă lungă, vorbeau despre moartea iminentă şi o căutau cu aviditate. La mijlocul verii lui 2014, luptătorii ISIS postau de mult pe Instagram şi Twitter imagini înfiorătoare – coşuri pline cu capete, mormane de cadavre, filmuleţe înfăţişând execuţii. Cât priveşte paşii lor spre sinucidere, discuţiile despre dorinţa de a fi martiri pe câmpul de luptă se intensificau, iar recruţii se grăbeau să emigreze în cea mai dură zonă de război de pe planetă. Între timp, ISIS făcuse din nord-estul Siriei fortăreaţa sa. Potrivit unor surse din armata SUA, circa douăzeci de mii de oameni se duseseră deja acolo ca să lupte, iar până în prezent alte douăzeci de mii au sfidat guvernele ţărilor de origine şi au „fentat” poliţia şi patrulele de grăniceri pentru a li se alătura.

Mulţi dintre cei care au imigrat – sau, în limbajul Statului Islamic, „au făcut hegira” – au murit curând în luptă. Asta şi urmăreau. Însă alţii au supravieţuit şi şi-au încurajat prietenii să li se alăture. Unii au avertizat cu privire la greutăţi şi şi-au exprimat regretul – periclitându-şi astfel viaţa, deoarece Statul Islamic îi omoară pe dezertori. Însă niciun fel de propagandă nu putea să ascundă realitatea incomodă că, pentru cei ce se alăturau Statului Islamic, omorul constituia o sursă de profundă împlinire.

În scrisorile trimise de ei acasă demnitatea se îmbină cu nebunia morală. În luna mai a anului 2015, doisprezece membri ai familiei Mannan din Luton, Anglia, au plecat împreună în Siria, la Raqqah, capitala de facto a Statului Islamic. Vârstele lor erau cuprinse între un an şi şaptezeci şi cinci de ani, iar o scrisoare deschisă din partea familiei îi contrazicea pe toţi cei care suspectau că fuseseră păcăliţi să plece. „Să nu fiţi şocaţi când spunem că niciunul dintre noi nu a fost forţat să facă ceva împotriva voinţei sale”, scriau ei. „Este absurd să crezi că o întreagă familie ar putea fi răpită şi determinată să migreze astfel.” Au făcut călătoria „la ordinul khalifah-ului [califului] musulmanilor”. Şi au găsit ceea ce voiau – „o ţară care a instituit Şaria, în care musulmanul nu se simte oprimat […], în care un părinte nu se teme că imoralitatea societăţii îi va corupe copilul […], în care bolnavii şi vârstnicii nu aşteaptă în chinuri”².

În iunie 2015, Tareq Kamleh, un medic australian, a apărut într-un material video al Statului Islamic ridicând în slăvi sistemul de sănătate din Raqqah, Siria. Statul Islamic, asemenea oricărui alt guvern, trebuia să-şi administreze teritoriul şi populaţia şi construia de zor instituţii pentru perceperea impozitelor şi taxelor, sănătate, învăţământ şi alte funcţii oficiale. Presa australiană a investigat trecutul lui Kamleh şi a găsit dovezi că acesta devenise pios târziu în viaţă. Fusese, spuneau ziariştii, un „playboy” care colecţiona fotografiile „fetelor sexy” cu care ieşea³. Australian Health Practitioner Regulation Agency i-a trimis o scrisoare în care sugera că a servi Statul Islamic reprezenta o încălcare a eticii care va duce la anularea dreptului său de liberă practică. Kamleh a răspuns:

Am luat o decizie foarte bine informată şi calculată de a veni aici, nu a fost nicidecum vorba de spălarea creierului. De când mă aflu aici, am constatat că nu este nici pe departe aşa cum spun politicienii australieni: «omoară şi violează pe oricine le iese în cale»… [un] «cult al morţii». Singurele morţi cu care am avut de-a face de când mă aflu aici s-au datorat fie bolilor, fie atacurilor cu drone ale coaliţiei. De când conduc secţia pediatrică a serviciului de urgenţe, momentul meu preferat a fost să-i spun mamei unei fetiţe de şase ani că creierii care mânjeau faţa copilei însemnau că aceasta murise […]. Bine lucrat, «Echipa Australia»!!! Din câte am văzut, aveţi mai mult sânge pe mâini decât are ISIS pe cuţite…

N-am datoria umanitară de a-i ajuta şi pe aceşti copii?!… Sau doar pe copiii cu pielea albă şi paşaport albastru?! Neg în mod oficial că am fost vreodată părtaş la conduite neprofesionale care să fi periclitat relaţia medic-pacient.

Nu intenţionez să mă întorc vreodată în Australia, m-am întors în sfârşit acasă⁴.

Amploarea fascinaţiei exercitate de Statul Islamic era la fel de şocantă ca şi profunzimea ei. Trei generaţii de musulmani conservatori dintr-o suburbie a Londrei, un burlac fustangiu din sudul Australiei şi alte zeci de mii de oameni au avut cu toţii aceeaşi sursă de inspiraţie. Pe lângă califatul real, care trebuia să-şi administreze teritoriul, războiul şi economia, exista un califat al imaginaţiei, în care toţi aceşti oameni emigraseră deja cu mult înainte să treacă pe ascuns graniţa cu Turcia. Ei credeau că statul care îi aştepta le va purifica viaţa, interzicând viciile şi propovăduind virtutea. Conducătorul lui, Abu Bakr al-Baghdadi, avea să-i unească pe toţi musulmanii lumii, să le redea onoarea şi să le îngăduie să locuiască în singura societate cu adevărat dreaptă. Cetăţenii musulmani ai acestei societăţi aveau să se bucure de egalitate deplină, scăpând de nedreptăţile pe care le suferiseră în ţările natale din cauza diferenţelor de rasă, avere sau naţionalitate.

Ca să-şi împlinească acest vis, ei se alăturaseră unei mişcări fasciste expansioniste de amploare mondială. Respingeau valorile după care îşi călăuziseră viaţa înainte, adoptând în loc practici precum sclavia, mutilarea şi violenţa extremă împotriva non-musulmanilor şi a multor musulmani autodeclaraţi. Îi convinseseră aceeaşi propagandă şi, în multe cazuri, aceiaşi indivizi.

Am început să-i caut pe aceşti oameni. Dintr-un motiv sau altul, unii nu emigraseră încă şi, ca urmare, puteau fi contactaţi de un jurnalist necredincios. Mulţi s-au bucurat că li se dădea atenţie. M-am rezumat la întrebări naive: Ce vreţi? Cine sunteţi? De ce, dintre toate formele islamului, v-a atras tocmai aceasta, cea mai nemiloasă?

În decembrie 2014, într-o după-amiază caldă, la Melbourne, am început să primesc răspunsuri. Unul dintre cei mai prolifici apărători ai Statului Islamic este Musa Cerantonio, un fost catolic convertit în vârstă de treizeci şi doi de ani, care locuia pe atunci în suburbia Footscray a oraşului Melbourne. Internetul jihadist e plin de prelegerile, eseurile şi traducerile sale, iar unii analişti îl considerau la mijlocul lui 2014 unul dintre principalii factori de influenţă online asupra partizanilor Statului Islamic. Se presupune că autorităţile i-au dat de urmă în sudul Filipinelor, după care l-au trimis înapoi la Melbourne. Presa de scandal australiană agrea prezenţa unui presupus „jihadist” în sânul ei – un chip bărbos numai bun de alăturat titlurilor stridente despre teroare din ţară –, iar la întoarcerea lui la Melbourne îmbulzeala mass-mediei a amintit de expunerea în public a unui prizonier inamic pentru a-l face de ruşine şi a-l umili. La mijlocul lui 2014, Facebook i-a şters pagina personală, care înregistrase un maximum de 12.000 de fani devotaţi, iar el a rămas tăcut timp de câteva luni.

Când l-am cunoscut, era pregătit să vorbească. Ba mai mult, era atât de dornic să răspundă la întrebările mele, încât mi-a făcut cinste cu masa de prânz, o porţie de miel cu bame într-un local sudanez modest. Am recunoscut în el o formă familiară de zel misionar: vorbindu-mi despre religia lui, mă lega de ea, eliminând ignoranţa de pe lista scuzelor pe care le-aş putea folosi în faţa lui Dumnezeu în ziua Judecăţii de Apoi. Prin intermediul meu, avea să-i lege de credinţă şi pe cititorii mei. În timpul acelei convorbiri – prima dintr-o lungă serie – a vorbit despre datoria musulmanilor de a numi un calif, un succesor al Profetului, şi de a i se supune. A explicat că Statul Islamic făcuse exact acest lucru şi îndeplinise astfel o obligaţie pe care multe generaţii anterioare o ignoraseră, punându-şi în primejdie sufletele. „Aş merge chiar până la a spune că islamul a fost restabilit”, a afirmat el.

Nu va trece mult, mi-a spus, şi vor veni zilele de pe urmă prorocite de Mahomed. Pământul va suferi de secetă – o treime a planetei va fi lipsită de ploi vreme de un an întreg şi alte două treimi în următorul an. Vom trăi într-o epocă a minunilor, deopotrivă false şi autentice; o epocă a suferinţei, vărsării de sânge şi tribulaţiilor de neînchipuit; o epocă a războiului global, purtat cu orice mijloace, de la săbii la arme termonucleare. Cei care vor supravieţui – musulmani sau nu – îşi vor dori moartea.

A relatat toate acestea cu calm, în timp ce eu ascultam şi mestecam carnea de miel. Cu fiecare minut ce trecea, mâncarea îşi pierdea savoarea. În faţa bătăliilor ultime şi a apocalipsei, cui îi mai pasă de mâncare? Cui îi mai pasă de orice altceva? Importanţa grijilor cotidiene cu care venisem la întâlnire (funcţiona reportofonul? sigur încuiasem uşa camerei de la hotel?) pălea. Preţ de o clipă, am simţit curentul puternic al credinţei şi mi-am putut închipui de ce s-ar lepăda cineva de lumea anostă în care trăiam eu în favoarea celei încântătoare locuite de Musa.

„Soarele va răsări de la apus”, a spus el, „şi de atunci încolo Allah nu va mai accepta căinţa şi ne va ajunge ceasul din urmă”. Apoi a tăcut. La început am crezut că s-a întrerupt pentru că păream neatent, preocupat fiind de distanţa emoţională şi imaginativă tot mai mare dintre universul meu şi universul lui. Apoi am realizat că s-a oprit pentru că naraţiunea lui apocaliptică luase sfârşit şi, odată cu ea, şi universul însuşi.

Ne-am uitat unul la altul vreme de câteva secunde, în tăcere – nu agresiv, ci pentru a evalua dacă merita să continuăm discuţia. Vorbise despre aceste profeţii ca despre cele mai banale realităţi, de parcă ar fi descris cum obişnuieşte să se spele pe dinţi sau mi-ar fi dat o reţetă de cremă de zahăr ars. Pentru mine ar fi putut la fel de bine să fie science-fiction sau Amurgul zeilor repovestit, o cosmologie apocaliptică redusă – unii ar spune „elevată”, dar în orice caz desacralizată – la statutul de literatură. Însă Musa mă invita să mă alătur lui şi să văd aceste evenimente ca pe nişte realităţi tot atât de concrete ca masa şi farfuriile cu mâncare din faţa noastră. Iată ce va face Statul Islamic, spunea el, şi cum se va sfârşi lumea. Şi nimeni nu poate să-l împiedice.

Erau vorbe mari pentru un australian şomer care îşi lingea degetele de grăsime. Iar dacă ar fi fost o voce solitară a apocalipsei, nu i-aş mai fi acordat nicio atenţie. Dar, după zecile de interviuri luate lui şi tovarăşilor lui de pe patru continente în ultimii doi ani, am ajuns să-i consider suprafaţa vizibilă a unei cauze care animă emoţiile şi convingerile a zeci de milioane de alţi oameni şi care va continua să-i inspire decenii la rând, chiar dacă îşi va pierde nucleul teritorial din Siria şi Irak. Aceşti bărbaţi şi aceste femei nu erau nişte automate psihopate; dimpotrivă, mulţi erau inteligenţi, unii chiar amabili şi manieraţi. Ei au aderat la ceva mai complex decât un sistem de credinţe. Era un mod de a gândi şi de a trăi, de a împărtăşi bucuria şi mila; era o cultură în sine.

Disonanţa cognitivă mă frapează şi acum: sunt oameni inteligenţi, cu cele mai primejdioase credinţe. E tentant să încerci să elimini această tensiune îndoindu-te de sinceritatea lor – de bună seamă că nu vor genocid, nu vor să mă vadă mort. Însă eu am căutat indicii ale unei înşelătorii şi, dacă există vreuna, ei sunt victimele, nu autorii. Când cineva spune un lucru prea crud ca să fie crezut, o reacţie este nu să te îndoieşti de sinceritatea sa, ci să-ţi extinzi capacitatea de a-ţi imagina ce pot să-şi dorească nişte oameni de altfel cumsecade. Am ajuns la concluzia că aceasta e reacţia adecvată în privinţa Statului Islamic. Ascultându-i vocile şi văzându-i portofoliul nesfârşit de lapidări, sacrificii şi gloanţe în cap, am avut senzaţia unui coşmar îngrozitor, căruia îi pune capăt tocmai faptul că pare atât de real. În cele din urmă, groaza devine atât de intensă, încât te trezeşti brusc. Însă acest coşmar n-a făcut decât să devină tot mai real, fără să ne mai trezim, şi vom continua să trăim cu răul printre noi.

Unii vor continua să vadă în susţinătorii Statului Islamic nişte maniaci şi se vor îndoi că merită să le analizăm în detaliu nebunia, ca să nu mai vorbim de propaganda lor dezgustătoare. La ce foloseşte să citeşti tiradele bombastice ale unor nebuni, chiar dacă citează corect din Coran? Îmi vine în minte o întâmplare pe care o povestea regretatul critic de film Roger Ebert despre perioada lui de reporter novice, când a intervievat un ins care făcea reclamă la intrarea unui bâlci ca să atragă clienţii.

Vedeta bâlciului era un excentric care decapita cu dinţii pui de găină vii şi le bea sângele.

„E cel mai priceput din branşa lui”, m-a asigurat omul.

„Care e diferenţa între unul priceput şi unul nepriceput când vine vorba să tai gâtul puilor de găină cu dinţii?”, l-am întrebat.

„Vrei să examinezi puii de găină?”⁵

O mare parte din cartea de faţă constă în examinarea puilor de găină. Nu e o privelişte frumoasă, dar aduce satisfacţii mult mai mari decât ar putea crede detractorii Statului Islamic. De mai mulţi ani, Statul Islamic şi susţinătorii lui produc eseuri, fatawa (sentinţe religioase), materiale filmate şi mesaje pe Twitter în ritm industrial. Studiindu-le, avem o imagine coerentă a lumii, întemeiată pe o interpretare dată scripturii islamice de o minoritate, a cărei existenţă, sub diferite forme, este aproape la fel de veche ca religia însăşi. Această versiune a islamului se aseamănă doar într-o măsură redusă cu islamul practicat sau susţinut de majoritatea musulmanilor. Musulmanilor obişnuiţi le displace profund pretenţia Statului Islamic că are acces exclusiv la adevărul religiei lor şi, solidarizându-se cu ei, mulţi non-musulmani şi-au ferit privirea şi au ignorat în mod voit afirmaţiile religioase ale Statului Islamic. Această ignoranţă studiată a fost o greşeală costisitoare. Inamicul nostru ne-a invitat să aflăm mai multe despre el, iar noi, din repulsie, am respins până acum oferta.

Adepţii Statului Islamic se bucură de statutul lor minoritar. Văd în el dovada că majoritatea oamenilor greşesc – nu că ei greşesc – şi susţin că primii musulmani, pe care caută cu ostentaţie să-i imite, au fost la rândul lor o minoritate persecutată, care a triumfat şi a reconstruit lumea. Convingerea partizanilor Statului Islamic că au dreptate se întăreşte când li se spune – adesea de către adversari care nu s-au obosit niciodată să le examineze afirmaţiile – că nu ştiu nimic despre religia lor, când, în cele mai multe cazuri, ştiu destule (deseori mai multe decât criticii lor) despre scriptură, drept şi teologie, chiar dacă nu şi despre virtuţile omeneşti fundamentale pe care majoritatea musulmanilor le consideră centrale pentru credinţa lor. Ei doar preferă propria interpretare violentă în detrimentul celei paşnice a criticilor lor.

Prezentând o concepţie despre lume, această carte conturează şi portretul celor care au adoptat concepţia respectivă. Aceştia au luat, fără excepţie, decizii dezastruoase pentru ei înşişi şi pentru alţii, iar în decursul interviurilor nu am ascuns nicio clipă faptul că nu sunt de acord cu ei. Însă am încercat totodată să le prezint părerile într-o manieră pe care să o accepte. Au vorbit cu mine, deşi ştiau foarte bine că sunt împotriva lor. Dar siguranţa de sine i-a făcut să vorbească, chiar şi atunci când cred că a discuta cu unul ca mine înseamnă a ajuta un duşman. Cum mi-a scris unul dintre ei după ce am stat de vorbă:

Un fapt evident pentru mine, pe care alţii nu prea par să-l discute, e că Statul Islamic, Osama [bin Laden] şi alţii acţionează de parcă ar citi dintr-un scenariu scris acum 1.400 de ani. Nu numai că dau ascultare acestor profeţii, ci îşi croiesc şi planuri pe baza lor. Ca urmare, am putea presupune că duşmanii islamului vor observa asta şi se vor pregăti corespunzător; dar ei par să creadă că, dacă s-ar prinde în joc, ar însemna că şi ei cred în aceleaşi profeţii, aşa că le ignoră şi procedează în felul lor […]. Poate că duşmanii musulmanilor sunt conştienţi de planurile acestora, dar asta nu le va folosi la nimic, căci ei preferă ori să stea cu capul îngropat în nisip, ori să poarte un război imaginar, bazat pe confruntarea dintre democraţii raţionali iubitori de libertate şi teroriştii nebuni şi cruzi […]. Ştim că cei aflaţi la conducere [te] vor ignora şi o vor da în bară oricum⁶.

Corespondentul meu şi mulţi dintre colegii săi sunt, aşa cum scria Matthew Arnold, „rătăcitori între două lumi, una moartă,/ Cealaltă fără puterea de a se naşte”. Acest impas, deja fatal pentru prea mulţi, va avea urmări grave decenii la rând.

Note

Notă privind terminologia

1. Vezi C.E. Bosworth et al., „al-Shām”, în P. Bearman, Th. Bianquis, C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs (eds.), Encyclopaedia of Islam, ediţia a doua, 2012.

2. Pentru mai multe informaţii despre numele Statului Islamic – îndeosebi „Da‘esh” –, vezi eseul lui Alice Guthrie, „Decoding Daesh: Why Is the New Name for ISIS So Hard to Understand?”, Free Word, 19 februarie 2015.

3. Vezi „The Rafida: From Ibn Saba’ to Al Dajjal”, Dabiq, 13 (ianuarie 2016). Spre deosebire de şiiţi şi de alţi „apostaţi”, creştinilor şi evreilor le este permis să se supună musulmanilor şi să trăiască în calitate de cetăţeni protejaţi, dar subjugaţi. Există o singură excepţie cunoscută la ordinul general al Statului Islamic de a-i ucide pe şiiţi, aceasta fiind secta zaidită din Yemen, pe care intelectualii Statului Islamic au desemnat-o ca fiind doar deviantă şi corigibilă.

4. Coranul 48:10.

Prolog

1. „Jesus Christ’s Return to Earth”, Pew Research Center, 14 iulie 2010.

2. „From the Mannan Family in the Land of Khilafah”, 3 iulie 2015, http://justpaste.it/m4sy.

3. Rachel Olding, „Australian Islamic State Doctor: Tareq Kamleh a ‘Lazy Doctor Who Flirted with Patients’”, Sydney Morning Herald, 29 aprilie 2015.

4. Tareq Kamleh, „My Reply to the Australian Health Practitioner Regulation Agency (AHPRA)”, 8 mai 2015, http://justpaste.it/l0ec.

5. Roger Ebert, recenzie la Pink Flamingos, Chicago Sun-Times, 11 aprilie 1997.

6. Graeme Wood, „ ‘What ISIS Really Wants’: The Response”, TheAtlantic.com, 24 februarie 2015.