Translation of the novel © 2006, 2013 by Editura Polirom, all rights reserved.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3756-0

ISBN PDF: 978-973-46-3757-7

ISBN print: 978-973-46-0441-8

Foto: Florin Pînzariu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

I

Monoclul negru

Maigret oftă a lehamite şi depărtă scaunul de biroul pe care se sprijinea cu coatele. Interogatoriul lui Carl Andersen dura exact de şaptesprezece ore.

Pe ferestrele fără perdele, văzuse rînd pe rînd cum mulţimea de midinete şi de funcţionari lua cu asalt, la ceasul amiezii, lăptăriile din Piaţa Saint-Michel, apoi cum agitaţia se potolise, pentru ca, la şase după-amiaza, să se declanşeze un adevărat iureş spre metrouri şi gări, urmat de hoinăreala de la ora aperitivului…

Sena era învăluită în abur. Un ultim remorcher trecuse, cu luminile verzi şi roşii aprinse, trăgînd după el trei şlepuri. Ultimul autobuz. Ultimul metrou. Cinematograful îşi retrăsese panourile-reclamă şi închidea obloanele…

Iar soba din încăpere părea că duduie mai tare ca altădată. Pe birou puteai zări halbe goale şi resturi de sandvişuri.

Undeva probabil că izbucnise un incendiu, pentru că se auziră trecînd maşinile zgomotoase ale pompierilor. Avu loc chiar şi o razie. Duba ieşi pe la două de la Prefectură şi se întoarse mai tîrziu prin curtea arestului, unde îşi descărcă „recolta”.

Interogatoriul continua. Din oră în oră sau la două ore, în funcţie de oboseală, Maigret apăsa pe un buton. Brigadierul Lucas, care moţăia într-un birou alăturat, venea imediat, arunca o privire pe notele comisarului şi prelua ştafeta.

Iar Maigret se ducea să se întindă pe un pat de campanie, pentru a relua apoi acţiunea cu forţe proaspete.

Prefectura era pustie. Doar o mică vînzoleală a celor de la Brigada Moravuri. Un vînzător de droguri, adus de un inspector pe la patru dimineaţa, fusese interogat imediat.

Sena se învălui într-o ceaţă lăptoasă care se albi de-a binelea la ivirea zorilor, cînd cheiurile pustii se luminară. Pe culoare se auzi zgomot de paşi. Telefoanele începură să sune. Apeluri. Uşi trîntite. Măturile femeilor de serviciu.

Şi Maigret, aşezîndu-şi pipa prea caldă pe birou, se ridică şi îl privi pe arestat din cap pînă-n picioare, cu o proastă dispoziţie nu lipsită de admiraţie.

Şaptesprezece ore de interogatoriu neîntrerupt! Înainte, i se luaseră şireturile de la pantofi, gulerul fals, cravata şi i se ceruse să scoată tot ce avea în buzunare.

În primele patru ore, fusese lăsat în picioare în mijlocul biroului, iar întrebările se succedaseră în ritmul gloanţelor de mitralieră.

— Ţi-e sete?

Maigret era la a patra halbă de bere, şi arestatul schiţase un zîmbet. Băuse cu sete.

— Ţi-e foame?

Fusese poftit să se aşeze jos, apoi să se ridice. Stătuse şapte ore fără să mănînce şi apoi fusese hărţuit, în timp ce devora un sandviş.

Erau doi şi se schimbau între ei ca să-l interogheze. Între reprizele de întrebări, puteau să moţăie, să se întindă, să scape de obsesia acelui interogatoriu monoton.

Şi tocmai ei renunţau! Maigret dădu din umeri, căută o pipă rece într-un sertar, apoi îşi şterse fruntea asudată.

Poate că cel mai mult îl impresiona nu rezistenţa fizică şi morală a bărbatului, ci eleganţa tulburătoare, distincţia pe care păstra pînă la capăt.

Un om de lume care iese din sala de percheziţie fără cravată, care petrece apoi o oră în pielea goală alături de o sută de răufăcători în birourile Identităţii Judiciare, dus apoi de la aparatul fotografic la dispozitivul de măsurare, îmbrîncit, transformat în ţinta glumelor deprimante ale celorlalţi arestaţi, rareori îşi păstrează această siguranţă care, în viaţa privată, face parte din personalitatea lui.

Şi, după ce a fost supus unui interogatoriu de cîteva ore, e un adevărat miracol dacă îl mai deosebeşte ceva de orice vagabond.

Carl Andersen rămăsese acelaşi. În pofida costumului şifonat, rămînea de o eleganţă pe care rareori au ocazia să o aprecieze cei de la Poliţia Judiciară, o eleganţă de aristocrat, cu o uşoară reţinere, rigiditate, acea vagă semeţie care este îndeosebi apanajul celor din mediul diplomatic.

Mai înalt decît Maigret, arestatul avea umerii laţi, dar era suplu şi slab, cu şoldurile înguste. Faţa alungită îi era palidă, iar buzele puţin decolorate.

Purta un monoclu negru în orbita stîngă.

— Dă-l jos, i se ceruse.

Făcuse întocmai, cu un zîmbet abia schiţat. Şi dăduse la iveală un ochi de sticlă, de o fixitate jenantă.

— Un accident?

— Da, de avion.

— Ai luptat în război?

— Sînt danez. N-a trebuit să lupt în război. Dar aveam un avion de turism, acolo…

Iar acel ochi artificial era atît de stînjenitor pe chipul lui tînăr cu trăsături regulate, încît Maigret mormăise:

— Poţi să-ţi pui monoclul…

Andersen nu se plînsese nici că fusese ţinut în picioare, nici că mult timp nu i se dăduse să bea sau să mănînce. Din locul unde se afla, putea să zărească mişcarea străzii, tramvaiele şi autobuzele trecînd podul, o rază de lumină roşiatică, spre seară, şi acum animaţia unei dimineţi senine de aprilie.

Stătea cu spatele la fel de drept ca la început, fără afectare, iar singurul semn al oboselii era un cearcăn subţire şi adînc la ochiul drept.

— Îţi menţii toate declaraţiile?

— Le menţin.

— Îţi dai seama de conţinutul lor neverosimil?

— Îmi dau seama, dar nu pot să mint.

— Speri să fii eliberat din lipsă de probe?

— Nu sper nimic.

Avea un strop de accent, puţin mai marcat de cînd obosise.

— Vrei să-ţi recitesc procesul-verbal al interogatoriului înainte să-l semnezi?

Bărbatul răspunse cu un gest vag de om de lume care refuză o ceaşcă de ceai.

— Îl voi trece în revistă în linii mari. Ai venit în Franţa în urmă cu trei ani, împreună cu sora dumitale, Else. Aţi locuit o lună la Paris. Apoi ai închiriat o casă la ţară, pe drumul naţional ce duce de la Paris la Etampes, la trei kilometri de Arpajon, în locul numit Răspîntia celor Trei Văduve.

Carl Andersen încuviinţă cu o mişcare uşoară a capului.

— De trei ani trăiţi acolo în cea mai mare izolare, astfel că oamenii din ţinut nu ştiu dacă au văzut-o de cinci ori pe sora dumitale. Nici o relaţie cu vecinii. Ai cumpărat o maşină demodată, pe care o foloseşti să faci piaţa la Arpajon. În fiecare lună, tot cu această maşină, vii la Paris.

— Ca să-mi predau lucrările firmei Dumas et Fils, pe strada 4 Septembrie!

— Lucrările constau în machete pentru ţesături de mobilier. Fiecare machetă îţi e plătită cu cinci sute de franci. Faci, în medie, patru pe lună, adică două mii de franci…

Un nou semn de încuviinţare.

— N-ai prieteni. Sora dumitale n-are prietene. Sîmbătă seara, v-aţi culcat ca de obicei pe la ora zece. Şi, tot ca de obicei, ţi-ai încuiat sora în camera ei, aflată alături de cea în care dormi. Explici acest lucru pretinzînd că e foarte sperioasă… Să trecem peste asta! Duminică, la şapte dimineaţa, domnul Emile Michonnet, agent de asigurări, care locuieşte într-o vilişoară la o sută de metri de locuinţa dumitale, intră în garaj şi observă că maşina lui nouă, cu şase cilindri, o marcă destul de cunoscută, a dispărut, fiind înlocuită cu rabla dumitale…

Andersen nu răspunse, dar duse mîna cu un gest maşinal spre buzunarul gol, unde îşi ţinea probabil ţigările de obicei.

— Domnul Michonnet, care, de cîteva zile, vorbea peste tot doar de maşina lui cea nouă, crede că e vorba de o glumă proastă. Vine la dumneata acasă, găseşte poarta de fier încuiată şi sună zadarnic. După o jumătate de oră, povesteşte ce-a păţit la jandarmerie, iar cei de-acolo se deplasează la domiciliul dumitale. Dar nu te găsesc nici pe dumneata, nici pe sora dumitale… În schimb, în garaj, descoperă maşina domnului Michonnet şi, pe scaunul din faţă, aplecat peste volan, un bărbat mort, ucis cu un foc de armă tras de aproape în piept. Mortul are actele asupra lui. E un anume Isaac Goldberg, negustor de diamante din Anvers…

Maigret umplu iar soba în timp ce vorbea.

— Jandarmeria nu stă cu mîinile în sîn şi se adresează angajaţilor de la gara din Arpajon, care te-au văzut plecînd cu primul tren spre Paris, împreună cu sora dumitale. Sînteţi amîndoi arestaţi la sosirea în gara Orsay. Nu recunoşti nimic…

— Nu recunosc că am ucis vreun om.

— Nici că îl cunoşti pe Isaac Goldberg…

— L-am văzut pentru prima dată mort, la volanul unei maşini care nu-mi aparţine, în propriul meu garaj.

— Şi, în loc să telefonezi poliţiei, ai fugit împreună cu sora dumitale.

— Mi-a fost teamă.

— N-ai nimic de adăugat?

— Nimic!

— Şi susţii în continuare că n-ai auzit nimic în cursul nopţii de sîmbătă spre duminică?

— Am somnul foarte greu.

Era a cincizecea oară cînd repeta exact aceleaşi cuvinte şi Maigret, exasperat, apăsă pe butonul soneriei. Îşi făcu apariţia brigadierul Lucas.

— Mă întorc imediat!

Discuţia dintre Maigret şi judecătorul de instrucţie Coméliau, care primise acest caz, dură vreo cincisprezece minute. Magistratul, ca să spunem aşa, abandona dinainte partida.

— O să vezi că are să fie unul dintre acele cazuri care apar, din fericire, doar o dată la zece ani şi rămîn nerezolvate! Şi tocmai mie mi-a căzut pe cap! Toate detaliile sînt incoerente! Ce sens are această înlocuire de maşini? Şi de ce Andersen nu se foloseşte de cea pe care o are în garaj ca să fugă, în loc să meargă pe jos pînă la Arpajon şi să ia trenul? Ce caută acest negustor de diamante la Răspîntia celor Trei Văduve? Zău, Maigret! Povestea asta o să ne aducă numai necazuri… Eliberează-l, dacă vrei. Poate că ai dreptate crezînd că, dacă a rezistat unui interogatoriu de şaptesprezece ore, nu vom putea scoate nimic mai mult de la el.

Comisarul avea pleoapele uşor înroşite, pentru că dormise prea puţin.

— Ai stat de vorbă şi cu sora lui?

— Nu. Cînd mi-a fost adus Andersen, tînăra fusese deja dusă acasă de cei de la jandarmerie, care voiau s-o interogheze la faţa locului. A rămas acolo, sub supraveghere.

Dădură mîna şi Maigret se întoarse în biroul lui, unde Lucas se uita apatic la arestat. Andersen îşi lipise fruntea de geam şi aştepta răbdător.

— Eşti liber! spuse comisarul încă de la uşă.

Andersen nu tresări, ci schiţă un gest spre gîtul său gol, apoi spre pantofii fără şireturi.

— Vei primi totul înapoi la grefă. Bineînţeles, rămîi la dispoziţia justiţiei. La cea mai mică încercare de a fugi, te bag la Santé.

— Şi sora mea?

— O vei găsi acasă.

Probabil că danezul simţi totuşi o emoţie ieşind pe uşă, deoarece îşi scoase monoclul şi îşi trecu mîna peste ochiul pierdut.

— Vă mulţumesc, domnule comisar.

— N-ai pentru ce!

— Vă dau cuvîntul meu de onoare că sînt nevinovat.

— Nu-ţi cer nimic!

Andersen se înclină şi aşteptă ca Lucas să binevoiască să-l conducă pînă la grefă.

Cineva din anticameră se ridică brusc în picioare. Asistase la această scenă cu o stupefacţie plină de indignare, iar acum se repezea spre Maigret.

— Cum? Îi daţi drumul? Nu-i posibil, domnule comisar!…

Era domnul Michonnet, agent de asigurări, proprietarul maşinii noi. Bărbatul intră cu hotărîre în cameră şi îşi puse pălăria pe birou.

— Am venit, înainte de orice, în legătură cu maşina.

Era un bărbat scund, cu părul uşor cărunt, îmbrăcat cu o eleganţă stîngace, ridicîndu-şi tot timpul vîrfurile mustăţii pomădate.

Vorbea lungind buzele, schiţînd gesturi pe care le voia categorice, alegîndu-şi cuvintele.

El era reclamantul! Cel pe care justiţia trebuia să-l protejeze! Nu era un fel de erou?

El nu se lăsa impresionat! Întreaga Prefectură se afla acolo ca să-l asculte pe dînsul.

— Noaptea trecută, am avut o lungă discuţie cu doamna Michonnet, pe care, sper, o veţi cunoaşte în curînd. E de aceeaşi părere cu mine. Trebuie să ştiţi că tatăl ei a fost profesor la liceul din Montpellier şi mama ei dădea lecţii de pian. Vă spun asta… În fine…

Era expresia lui preferată. O rostea într-un mod tranşant şi totodată condescendent.

— În fine, trebuie neapărat să se ia o decizie în cel mai scurt timp. Cum face oricine, cum fac şi cei mai bogaţi, inclusiv contele d’Avrainville, mi-am cumpărat maşina cea nouă pe credit. În optsprezece rate… Aş fi putut s-o plătesc cu banii jos, dar e inutil să blochezi nişte capitaluri. Contele d’Avrainville, de care v-am pomenit adineauri, a făcut şi el la fel pentru noul lui Hispano. În fine…

Maigret nu făcea nici o mişcare, doar respira zgomotos.

— Nu mă pot lipsi de maşină, care mi-e strict necesară pentru exercitarea profesiunii. Gîndiţi-vă că raza mea de acţiune se întinde pînă la treizeci de kilometri de Arpajon! Iar doamna Michonnet e de aceeaşi părere cu mine. Nu mai vrem o maşină în care a fost ucis un om. Justiţia e obligată să facă tot ce trebuie şi să ne procure o maşină nouă, de acelaşi tip, doar că acum voi alege una roşu închis, ceea ce nu schimbă cu nimic preţul. Trebuie să ştiţi că a mea era rodată şi că voi fi obligat să…

— Asta e tot ce vreţi să-mi spuneţi?

— Pardon!

Încă un cuvînt pe care îl folosea cu mare plăcere.

— Pardon, domnule comisar! Este de la sine înţeles că sînt gata să vă ajut cu toate cunoştinţele şi experienţa mea în ceea ce priveşte zona noastră. Dar maşina e ceva foarte urgent…

Maigret îşi trecu mîna peste frunte.

— Ei bine, vă voi face curînd o vizită acasă!

— Şi maşina?

— După terminarea constatărilor, o veţi primi înapoi.

— Păi, nu v-am spus că eu şi doamna Michonnet…

— Transmiteţi omagiile mele doamnei Michonnet! La revedere, domnule…

Totul se petrecu atît de repede, încît agentul de asigurări nu avu timp să protesteze. Se pomeni pe culoar, cu pălăria în mînă, în timp ce aprodul îi striga:

— Pe aici, vă rog! Prima scară la stînga. Uşa din faţă…

Maigret răsuci de două ori cheia în broască şi puse apă la încălzit pe sobă. Voia să-şi facă o cafea tare.

Colegii credeau că lucrează. Totuşi, au fost nevoiţi să-l trezească, o oră mai tîrziu, cînd veni o telegramă de la Anvers.

Isaac Goldberg, 45 de ani, misit de diamante destul de cunoscut în zonă. Importanţă mijlocie. Bune referinţe bancare. În fiecare săptămînă, cu trenul sau cu avionul, se deplasa la Amsterdam, Londra şi Paris.

Vilă luxoasă la Borgerhout, pe strada Campine. Căsătorit. Tată a doi copii în vîrstă de opt şi doisprezece ani.

Doamna Goldberg, anunţată, a luat trenul spre Paris.

La unsprezece sună telefonul. Era Lucas.

— Alo! Sînt la Răspîntia celor Trei Văduve. Vă telefonez de la garajul aflat la două sute de metri de casa familiei Andersen. Danezul s-a întors. Poarta de fier e încuiată. Nimic deosebit.

— Şi sora?

— Probabil că e acolo, dar n-am văzut-o.

— Cadavrul lui Goldberg?

— La amfiteatrul din Arpajon…

Maigret se întoarse acasă, pe bulevardul Richard Lenoir.

— Pari obosit! îi spuse soţia.

— Pregăteşte o valiză cu un costum şi pantofi de schimb.

— Lipseşti mult?

Pe foc fierbea o tocană. În dormitor, fereastra era deschisă şi patul desfăcut ca să se aerisească aşternutul. Doamna Maigret nu avusese încă timp să-şi scoată bigudiurile.

— La revedere…

O sărută. Cînd să iasă, ea îi zise:

— Deschizi uşa cu mîna dreaptă…

Era contrar obiceiului său. O deschidea întotdeauna cu stînga. Şi doamna Maigret nu ascundea deloc faptul că era superstiţioasă.

— E vorba de o bandă?

— Nu ştiu.

— Te duci departe?

— Încă nu ştiu.

— Să ai grijă, da?

Dar el cobora deja scara şi abia dacă se întoarse să-i facă un semn cu mîna. Cînd ajunse în stradă, opri un taxi.

— La gara Orsay. Sau nu… Cît face cursa pînă la Arpajon?… Trei sute de franci, cu tot cu întors? Mergem!

I se întîmpla destul de rar. Dar acum era frînt de oboseală. Cu mare greutate reuşea să alunge somnul care îi îngreuna pleoapele.

Şi apoi, poate că era şi puţin impresionat! Nu atît din cauză că deschisese uşa cu mîna dreaptă. Nici din cauza acelei poveşti extravagante cu maşina furată din garajul lui Michonnet şi găsită, cu un mort la volan, în garajul lui Andersen. Nu, cel mai mult îl deranja personalitatea danezului.

— Şaptesprezece ore de grilling!

Bandiţi căliţi, şmecheri trecuţi prin toate posturile de poliţie din Europa nu rezistaseră la această încercare!

Poate chiar de asta îl şi eliberase Maigret pe Andersen!

Totuşi, de la Bourg-la-Reine, comisarul dormea dus pe bancheta din spate a taxiului. Şoferul îl trezi la Arpajon, în faţa pieţei vechi cu acoperiş din paie.

— La ce hotel vreţi să staţi?

— Mergi mai departe pînă la Răspîntia celor Trei Văduve.

Drumul naţional, cu pavajul lucind de ulei, urca. De o parte şi de alta, se înşirau panouri publicitare care făceau reclamă la Vichy, Deauville, la marile hoteluri sau la mărcile de benzină.

O intersecţie. Un garaj şi cinci pompe de benzină, vopsite în roşu. În stînga, drumul spre Avrainville, cu stîlp indicator.

În jur, cîmpuri cît vedeai cu ochii.

— Aici e! spuse şoferul.

Nu se vedeau decît trei case. Mai întîi cea a proprietarului garajului, din panouri de ipsos, construită rapid în febra afacerilor. O maşină sport mare, cu caroseria din aluminiu, alimenta cu benzină. Cîţiva mecanici reparau camioneta unui măcelar.

În faţă se afla o căsuţă din piatră, stil vilă, cu o grădină mică, înconjurată de grilaje înalte de doi metri. Pe o placă de cupru scria: Emile Michonnet, asigurări.

Cealaltă casă era la două sute de metri distanţă. Zidul din jurul parcului nu permitea să se zărească decît primul etaj, un acoperiş din ţiglă şi cîţiva copaci frumoşi.

Construcţia data de cel puţin un secol. Era casa de ţară sănătoasă de odinioară, cu un pavilion pentru grădinar, dependinţe, coteţe pentru găini, un grajd, precum şi un peron cu cinci trepte flancat de sfeşnice din bronz.

Un mic bazin din ciment era gol. Dintr-un coş cu capitel sculptat ieşea un firişor de fum care urca drept în sus.

Asta era tot. Dincolo de cîmpuri se vedeau o clopotniţă, acoperişuri de ferme, un plug abandonat undeva la marginea ogorului…

Şi, pe drumul neted, maşini care claxonau, treceau una pe lîngă alta, se depăşeau.

Maigret coborî cu valiza în mînă şi plăti şoferului, care, înainte de a se întoarce la Paris, făcu plinul la benzinărie.