Sei Shōnagon, The Pillow Book

First published in Great Britain in the English language by Penguin Books Ltd.

Copyright © Meredith McKinney, 2006

All rights reserved

The moral right of the translator has been asserted

© 2015 by Editura Polirom, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5282-2

ISBN PDF: 978-973-46-5283-9

ISBN print: 978-973-46-4968-6

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Kikukawa Eizan (1787-1867), Sei Shōnagon

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

SEI SHŌNAGON (cca 966 – cca 1017) a fost doamnă de onoare la curtea împărătesei Teishi, la Heian-kyō, Kyōto de azi. Cartea pernei este „jurnalul” ei de anecdote şi observaţii bazate pe viaţa sa la curte. A fost finalizat probabil în primii ani ai secolului al XI-lea.

MEREDITH McKINNEY a obţinut doctoratul în literatură japoneză medievală la Australian National University din Canberra, unde predă la Centrul japonez. A trăit şi a predat în Japonia timp de 20 de ani; în prezent locuieşte lîngă Braidwood, New South Wales. Printre traducerile sale se mai numără Ravine and Other Stories de Furui Yoshikichi (1997) şi The Tale of Saygō (1998).

Cartea pernei

[1]* Primăvara, ceasul zorilor – cînd muchia muntelui tot mai palid se îmbujorează, iar pe cer plutesc vălătucii norilor viorii mînjiţi cu stacojiu.

Vara, nopţile – nopţile cu lună, de bună seamă, dar şi acelea de smoală, aşa e de frumos cînd pretutindeni dansează licuricii, încîlcindu-şi zborul! Te prinde încîntarea şi numai dacă vezi un licurici ori doi lucind gingaş în întuneric. Încă şi ploaia-i minunată în nopţile de vară.

Toamna, serile – soarele învăpăiat s-a scoborît chiar după stînca muntelui şi-acuma, văzînd cum ciorile¹, cîte trei-patru, cîte două-trei, trec grăbite să se culce, simţi o tristeţe plină de melancolie. Dar şi ce încîntare cînd zăreşti de departe un şir de gîşte sălbatice – ai zice că-s aşa de mărunţele! Şi – ah! – de negrăit clipa aceea de după lăsarea amurgului, cînd, în înserarea tot mai deasă, auzi doar vîntul şi melopeea gîngăniilor toamnei.

Iarna, dimineţile – cînd ninge, de bună seamă, e nespus de frumos, dar dimineaţa este desăvîrşită şi dacă-i chiciură sau dacă muşcă gerul şi se zoresc cu toţii s-aprindă focul în vasul pentru cărbuni şi dau fuga să mai aducă nişte cărbuni în odăi. Dar spre amiaz, cînd se mai încălzeşte afară, nu-mi place cum se stinge focul, înecat în cenuşa albă.

[2]* Răstimpurile anului – Luna întîia; lunile a treia, a patra şi a cincea; a şaptea, a opta şi a noua; a unsprezecea şi a douăsprezecea – în fapt, fiecare lună, după anotimpul ei, aduce desfătări, cît e anul de lung.

În ziua întîia din an, cerul este minunat de curat şi în văzduh plutesc pîclele primăverii. E încîntător să vezi că, pretutindeni, oamenii, care s-au îngrijit cu luare-aminte să-şi aleagă veşmintele şi sulimanurile, umblă ca să facă urări de bine pentru anul cel nou.

În a şaptea zi, oamenii culeg mlădiţele cele noi ale ierburilor¹ care au răsărit pe peticele de pămînt pe care s-a mai topit zăpada – acestea sînt minunat de verzi şi de proaspete şi toată tevatura care se face cu ierburile astea e de-a dreptul fermecătoare, pentru că rareori apuci să le vezi aşa de aproape. Aceia de familie mai bună care trăiesc în afara palatului îşi împodobesc trăsurile şi se duc să vadă Parada Cailor Albi. E aşa de amuzant², cînd trăsurile trec peste pragul marii porţi a palatului, le zgîlţîie în asemenea hal pe doamne, de se lovesc cap în cap şi le sar pieptenii din păr, iar dacă n-ai grijă, poţi să-i sfarmi sub picior cînd calci – toată lumea rîde cînd le vede. Îmi aduc aminte că am văzut o ceată mare de curteni mai însemnaţi şi de alţi oameni făcîndu-şi de lucru pe lîngă turnul de pază de la Poarta din Stînga; poznaşii aceştia luau arcurile slujitorilor şi le zbîrnîiau corzile ca să sperie caii – şi privind pe furiş printre perdeluţele trăsurii, am zărit cu încîntare nişte grădinărese şi alte femei ce umblau încolo şi-ncoace pe lîngă unul dintre gardurile cu ochiuri de mai încolo. Cînd vezi aşa ceva, de bună seamă te minunezi şi te întrebi cine-or fi oamenii aceia care se simt ca peştele în apă în „palatul celor nouă incinte”. Însă, cînd i-am văzut de-aproape, la palat, chipurile servitorilor erau toate întunecate şi pătate acolo unde pudra de orez nu acoperise bine pielea, aşa cum se arată peticele de pămînt negru acolo unde omătul începe să se topească – o privelişte tare urîtă. Şi caii aceia care se tot ridicau în două picioare şi săltau erau destul de înfricoşători, aşa că m-am retras la adăpost, în trăsură, de unde nu se mai vedea mare lucru.

În ziua a opta, te înfiorezi auzind larma trăsurilor care gonesc cînd toţi cei care au fost înălţaţi în rang se duc să se felicite unul pe altul.

În ziua a cincisprezecea, ziua lunii pline, vezi de fiecare dată un tablou încîntător în casele nobililor după ce se aduc bucatele de sărbătoare. În fiecare casă, doamnele, mai bătrîne sau mai tinere, caută orice prilej ca să se pocnească una pe alta cu beţele terciului³, uitîndu-se încontinuu în spate, ca nu cumva să fie lovite de celelalte. Cînd vreuna izbuteşte, pe neaşteptate, să o atingă cu băţul pe alta, toţi cei de faţă izbucnesc în hohote de rîs, aşa e de amuzant – numai bietei victime nu i se pare deloc distractiv.

Un tînăr a început nu demult să o viziteze pe mireasa lui⁴. Acum a venit vremea ca el să plece la palat, iar în spatele încăperii este una dintre doamnele ei de companie, aruncînd priviri furişe, plină de o veselie înfumurată şi chinuindu-se să-şi stăpînească nerăbdarea pînă la plecarea lui. Doamnele de companie care stau adunate în jurul fetei zîmbesc cu toatele, pricepînd foarte bine ce se petrece, dar, pe ascuns, ea le face semn să nu tulbure tăcerea. În vremea aceasta, fata şade acolo cu o faţă nevinovată, prefăcîndu-se că nu ştie nimic. După aceea vine o doamnă de onoare, cu un motiv sau altul, de pildă „Vreau să iau asta de aici”, ţîşneşte dintr-odată, o pocneşte cu băţul şi fuge, pe cînd toată lumea se tăvăleşte pe jos de rîs. Tînărul nu i-o ia în nume de rău, ci numai surîde binevoitor, şi vezi cu uimire că fata, deşi nu pare chiar foarte mirată de ce a păţit, se îmbujorează un pic.

Iar cînd se pocnesc doamnele de onoare, aud că şi bărbaţii şi-o mai fură cîteodată. E atît de amuzant cînd mai vezi cîte una care, din cine ştie ce pricină, se pierde cu firea, izbucneşte în lacrimi şi o face albie de porci pe cea care a lovit-o. Pînă şi obrazele cele mai subţiri de la palat se prind în joc în ziua aceasta.

Dar ce privelişte fermecătoare la vremea cînd se citeşte Izvodul Numirilor de Primăvară la palat! Fie că ninge, fie că e ger, e un du-te-vino necontenit al funcţionarilor de rangurile al patrulea şi al cincilea, ţinînd în mînă înscrisurile prin care cer să fie înălţaţi în funcţie. Cei mai tineri şi mai îndrăzneţi par foarte încrezători, dar sînt şi bătrîni cu părul alb care umblă peste tot şi vorbesc cu unul şi cu altul, nădăjduind că aşa sorţii le vor fi mai prielnici. Se dau aproape de vreo doamnă de onoare şi se apucă să-şi laude meritele în neştire, fără să aibă habar că unele dintre doamnele mai tinere îi maimuţăresc şi rîd de ei pe la spate. „Binevoiţi, rogu-vă, să puneţi o vorbă bună şi pentru mine pe lîngă Maiestăţile Lor, Împăratul sau Împărăteasa”, stăruiesc ei pe lîngă noi – şi-i tare bine cînd izbutesc să capete slujba pe care o voiesc, dar e mai mare jalea cînd nu o primesc.

A treia zi din luna a treia este scăldată în lumina blîndă a soarelui de primăvară. E vremea cînd piersicii dau în floare, dar şi sălciile sînt de-a dreptul minunate acum. E o încîntare pentru ochi să vezi mîţişorii aceia cuibăriţi încă în puful lor, cum stă viermele-de-mătase în gogoaşa lui – după ce se deschid, parcă nu mai sînt chiar aşa de frumoşi.

Dacă rupi o crenguţă dintr-un cireş, frumos înflorită, şi-o pui într-o vază mai mărişoară, îţi desfată privirile. Iar asta mai ales dacă un nobil de la curte, ori vreunul dintre fraţii Maiestăţii Sale Împărăteasa, ori un oaspete de rînd şade alăturea, prinzîndu-se la vorbă cu cineva, înveşmîntat cu o mantie care potriveşte culorile florii de cireş cu a robelor de dedesubt, care se văd la mîneci.

Şi ce încîntare la vremea Festivalului⁵, în a patra lună! Pe nobilii de la curte abia dacă poţi să-i deosebeşti de curtenii de rang mai înalt din procesiune după nuanţele diferite ale mantiilor lor de ceremonie, iar robele pe care le poartă pe dedesubt sînt toate la fel, albe, ceea ce le dă un aer de distincţie. Frunzişul copacilor încă nu e aşa bogat ca vara, dar mai stăruie verdele acela crud, iar limpezimea cerului, neatinsă nici de pîclele primăverii, nici de negurile toamnei, te umple de o bucurie parcă fără pricină. Iar mai pe seară sau noaptea, cînd se înnorează puţin, te cuprinde înduioşarea auzind în depărtare cîntecul unui hototogisu, abia îngînat, încît aproape te îndoieşti că e de-adevăratelea.

Cînd se apropie ziua Festivalului, e amuzant să-i vezi pe servitori umblînd încoace şi-ncolo, ducînd în braţe suluri de pînză de culoare verde-frunză-înnegrită sau violet ca levănţica⁶, învelite la repezeală într-o bucată de hîrtie. În perioada asta, ţesăturile care au un fel de model, precum cele în degrade şi cele în culori pestriţe, parcă-s mai frumoase ca de obicei.

Şi fetiţele care trebuie să urmeze cortegiul sînt încîntătoare. Deja şi-au spălat părul şi l-au pieptănat frumos, dar încă nu şi-au lepădat hainele jerpelite şi boţite de toată ziua şi aleargă agitate şi nerăbdătoare, strigînd: „Leagă-mi şi mie un pic saboţii!” sau „Coase-mi talpa încălţărilor!”. Însă, chiar dacă par să se dea de ceasul morţii şi ţopăie nervoase, după ce se dichisesc pentru festival, încep să meargă de ici colo cu un aer plin de importanţă, ca preoţii aceia înfumuraţi care păşesc în fruntea vreunei procesiuni, fără îndoială începînd să fie de-a dreptul neliniştite. Îmi place cînd văd, în marea procesiune, vreun părinte sau vreo mătuşă însoţindu-le pe fetiţe şi aranjîndu-le hainele din mers.

Cînd vezi că un om care rîvneşte să ajungă şambelan, dar care încă nu poate să-şi atingă scopul s-a îmbrăcat special în mantia verde de ceremonie a şambelanului⁷ în ziua Festivalului, parcă ţi-ai dori, odată cu el, să nu trebuiască să o mai dezbrace. Oricum, păcat că nu-i de damasc, precum aceea a şambelanului.

Mantie

[3] Cu toate că-s de-un fel, sună deosebit – Limba preoţilor. Limba bărbaţilor. Limba femeilor.

Oamenii simpli folosesc mereu prea multe cuvinte cînd vorbesc.

[4]* M-apucă jalea cînd mă gîndesc la părinţii care-şi dau fiul iubit la preoţie. Săracii preoţi, nu sînt de piatră, aşa cum se crede. Lumea îi dispreţuieşte pentru că mănîncă zoaiele alea de la mănăstire şi nici cu dormitul nu stau mai bine. Un preot tînăr sigur e şi curios – şi cum ar putea rezista pornirii interzise de a privi pe furiş într-o odaie, mai ales dacă este o femeie înăuntru? Dar lumea cîrteşte şi cînd vine vorba de asta, că nu se cade, că-i ruşinos.

Soarta preoţilor exorcişti¹ e şi mai rea. Dacă îi ia cumva somnul, istoviţi de incantaţiile lor îndelungate, lumea se plînge de ei, spunînd că numai atîta ştiu să facă: să doarmă. Asta trebuie că-i face să se simtă tare stînjeniţi şi mîhniţi!

Cel puţin aşa era înainte. Astăzi, de fapt, preoţii o duc mult mai bine.

[5]* Cînd a poposit Împărăteasa în casele Marelui Intendent Narimasa, palanchinul ei a intrat pe poarta dinspre răsărit, care la porunca lui fusese mărită, avînd acum patru stîlpi. Noi, doamnele de onoare, voiam să intrăm cu trăsurile pe poarta dinspre miazănoapte, unde nu aveau să fie încă străji, şi ne gîndeam cu voioşie că trăsurile aveau să tragă chiar în faţa verandei, unde puteam coborî fără să ne vadă nimeni; acelea dintre noi care nu îşi aranjaseră părul nu şi-au mai bătut capul cu dichisuri. Dar s-a dovedit că trăsurile noastre acoperite cu frunze de palmier nu încăpeau pe poarta aceea, aşa că pînă la urmă s-au întins, după obicei, nişte rogojini şi a trebuit să mergem pe jos de acolo. Asta ne-a cam înfuriat, dar ce era să facem? Şi, colac peste pupăză, împrejurul postului de strajă tot locul era plin de curteni de rang înalt şi de slujbaşi mai mărunţi care stăteau şi se uitau la noi cînd treceam.

Cînd i-am povestit toate astea Maiestăţii Sale, ea a zis zîmbind:

— Şi credeaţi că nici aici, înăuntru, n-o să vă vadă nimeni? Cum aţi putut fi toate aşa delăsătoare?

— Dar toţi cei de aici sînt obişnuiţi să ne vadă, am răspuns eu, şi cred că unii dintre ei chiar ar fi miraţi dacă noi ne-am purta altfel decît de obicei şi ne-am găti din cale-afară. Oricum, am mai spus eu întorcîndu-mă către cei ce se mai aflau de faţă, cum se poate ca un palat aşa frumos ca ăsta să aibă o poartă prin care nu încap trăsuri? Staţi să vedeţi ce-o să mai rîd de Marele Intendent cînd o să vină!

Nici n-am rostit bine vorbele astea, că a intrat Narimasa. „Rogu-te, dă-i asta Maiestăţii Sale”, a spus el întinzîndu-i piatra de tuş şi încă vreo cîteva lucruşoare.

— Domnule, sînt uluită! i-am zis eu. Mă întreb care o fi fost pricina pentru care ai făcut aşa îngustă poarta la casa domniei tale.

Rîzînd, mi-a răspuns:

— Poarta mea e făcută pe măsura locului meu pe lumea asta.

— Dar cum rămîne cu omul acela care odată a făcut poarta fără seamăn de măreaţă şi de înaltă?¹ am zis eu.

— Nemaipomenit! a strigat el mirat. Pesemne că vorbeşti despre Yu Dingguo. Dacă n-aş fi şi eu om citit, n-aş pricepe nicicum unde baţi. Dar se întîmplă că am petrecut ceva vreme colindînd potecile astea, aşa că măcar atîta lucru am priceput şi eu din ce-ai zis.

— Că tot veni vorba de „poteci”, nici poteca aia a domniei tale nu-i mai brează, am răspuns eu. Au aşternut pe jos, înaintea noastră, nişte rogojini de paie, dar ne tot împiedicam cînd nimeream cu piciorul în vreuna din gropicelele ascunse dedesubt.

— Pesemne că asta-i din cauză că a plouat mai deunăzi, s-a grăbit el să zică, adăugînd: Dacă nu bag bine de seamă, precis o să-mi mai zici vreo două vorbe usturătoare, aşa că mai bine plec acum – şi asta a şi făcut.

— Ce l-a apucat? a întrebat Maiestatea Sa. Mai c-aş fi zis că Narimasa era înspăimîntat de domnia ta.

— A, o nimica toată, i-am zis doar că trăsurile n-au putut să intre pe poartă, am răspuns eu în doi peri şi m-am întors în odaia mea.

Împărţeam odaia cu nişte doamne mai tinere, şi cum eram toate cam ostenite, ne-am culcat de îndată. Eram în aripa de răsărit şi uşa de la capătul dinspre miazănoapte al odăii nu avea zăvor, dar noi nu ştiam asta. Însă Narimasa, care, fiind stăpînul casei, ştia prea bine cum stau lucrurile, a deschis uşa. „Îngăduiţi să intru? Îngăduiţi să intru?”, tot întreba el, cu o voce straniu de răguşită şi pătrunzătoare. Atunci m-am deşteptat şi m-am uitat înspre uşă. Opaiţul cu picior se vedea luminînd de după paravan. El crăpase uşa de vreo cinci degete. Ce să mai zic! Nu-mi revenisem din uimire cînd m-a străfulgerat gîndul că bărbatul ăsta, care de obicei nici n-ar fi visat să aibă o purtare aşa de neruşinată, se lăsa dintr-odată pradă acestor porniri cu atîta nesăbuinţă din pricină că îl aţîţase prezenţa Maiestăţii Sale în casa lui.

„El crăpase uşa de vreo cinci degete”

I-am dat un ghiont doamnei care dormea lîngă mine, s-o trezesc.

— Ia te uită cine a apărut, i-am zis. Cred că n-ai mai văzut niciodată aşa ceva.

Ea a ridicat capul ca să vadă mai bine şi a izbucnit în rîs.

— Cine-i acolo? am strigat eu. Să ştii că te vedem!

— Nu, nu, să nu mă înţelegi greşit, am venit aici ca stăpîn al casei, a răspuns el. Am o vorbă cu domnia ta.

— Eu despre poartă ziceam să o faci mai largă, i-am spus, nu despre uşă!

— Păi, tocmai despre asta vreau să vorbim acum, a zis el. Pot să intru? Îngăduie-mi, rogu-te, să intru o clipită.

— Auzi ce neobrăzare! De bună seamă că nu! a strigat doamna de lîngă mine rîzînd.

— O, mai e o doamnă în odaie! a zis el şi, închizînd uşa, s-a făcut nevăzut.

După ce a plecat, noi ne-am pus şi mai tare pe rîs. Dacă tot voia să deschidă uşa, mai bine intra de-a dreptul! Ce femeie ar zice „Fireşte că poţi să intri” cînd un bărbat o întreabă dacă îi îngăduie să intre? Era mai mare hazul.

A doua zi de dimineaţă, m-am dus la Maiestatea Sa şi i-am povestit toată tărăşenia.

— N-am mai auzit pe nimeni să zică aşa ceva despre el, a răspuns ea rîzînd. Pesemne că l-ai fermecat cu vorbele pe care i le-ai spus aseară. Săracul, îmi închipui că l-ai făcut să se simtă ca un nătărău.

În altă zi Maiestatea Sa îi dădea lămuriri lui Narimasa cum să se croiască ţinutele de ceremonie pentru fetiţele din suita micii prinţese.

— Ce culoare să fie „robele akomé”²? a întrebat Narimasa, iar noi, fireşte, am rîs iarăşi de el.

După aceea a venit vorba de masa prinţesei.

— Gîndesc că, dacă servim masa ca de obicei, asta n-o să dea prea bine, a zis el. Poate-ar fi mai bine să o servim pe o tipsie micuţică³ şi pe o masă micuţică.

— Da, am zis eu. Şi s-ar potrivi de minune să o servească fetele îmbrăcate în „robele akomé”, nu?

— Hai, isprăveşte, m-a mustrat Maiestatea Sa, n-ar trebui să-l iei şi tu în rîs, aşa cum fac celelalte. Bietul om a vorbit serios.

Vorbele acestea m-au mişcat.

Altă dată, cînd aveam alte griji pe cap, a venit un servitor să-mi spună că Marele Intendent „are să-mi spună ceva ce nu suferă întîrziere”.

— Oare ce-o mai vrea să-ţi spună acum? a întrebat Maiestatea Sa, ceea ce m-a înveselit nespus. Caută cu lumînarea să se facă iarăşi de rîs. Du-te şi vezi ce vrea să-ţi zică, a adăugat ea, aşa că am lăsat baltă treaba pe care o făceam şi m-am dus.

— I-am povestit Sfetnicului⁴ despre ceea ce am vorbit mai alaltăseară în legătură cu poarta, a zis Narimasa. Fratele meu a găsit că lucrul ăsta e tare curios şi mi-a zis că doreşte să vorbească despre asta cu domnia ta atunci cînd vei avea vreme.

Şi asta a fost tot. Eu stăteam ca pe ghimpi la gîndul că o să aducă vorba despre ceea ce se întîmplase cu o seară înainte, însă el mi-a zis numai:

— Zilele astea o să-ţi fac o vizită în odaia domniei tale, să vorbim în linişte – şi apoi a plecat.

M-am întors ca să-i povestesc Maiestăţii Sale. „Ei, ce ţi-a zis?”, a întrebat ea. Cînd i-am spus de-a fir-a-păr toată tărăşenia, una dintre doamnele de onoare a zis rîzînd:

— Ăsta nu-i motiv să-ţi trimită vorbă anume şi să te cheme afară. Putea să aştepte pînă cînd ieşeai în una dintre odăile din afară⁵ sau în odaia domniei tale.

Parcă m-a uns la suflet cînd Maiestatea Sa a zis:

— O fi gîndit că şi domnia ta o să fii la fel de încîntată ca şi el că te-a lăudat cineva pe care el îl preţuieşte aşa de mult.

[6] Pisica Împăratului primise rangul al cincilea şi un titlu potrivit: „Myōbu”. Era tare drăguţă, iar Împăratul ţinea foarte mult la ea.

Într-o zi, cea care avea grijă de ea, Muma no Myōbu¹, a găsit-o tolănită la soare, pe verandă. „Neruşinato!”, a certat-o ea. „Treci imediat înăuntru.” Dar pisica n-a catadicsit să se mişte, aşa că doamna s-a gîndit s-o sperie şi a strigat cîinele: „Okinamaro! Vino aici! Hai de-o înhaţă pe Myōbu!”. Fraierului de cîine nu-i venea să-şi creadă urechilor, dar s-a repezit la mîţă, care a tulit-o imediat înăuntru printre storuri.

La momentul acela Împăratul se afla în sala de ospeţe, aşa că a văzut cu ochii lui toată întîmplarea, mirîndu-se peste măsură. A ascuns pisica în roba lui, la piept, şi a poruncit să fie chemaţi curtenii. Cînd au intrat şambelanii Tadataka şi Narinaka, Împăratul le-a poruncit:

— Daţi-i o bătaie bună lui Okinamaro şi apoi surghiuniţi-l pe Insula Cîinelui!² Chiar acum!

S-au adunat toţi şi au început să-l hăituiască pe bietul cîine. Împăratul a ocărît-o pe Muma no Myōbu, zicîndu-i că o să pună pe altcineva să îngrijească de Myōbu, pentru că ea nu e deloc demnă de încredere, şi că nu mai vrea s-o vadă în ochi. În vremea asta, cei de afară au încolţit cîinele şi au pus gărzile să-l alunge.

Tuturor ne era milă de bietul animal. „Săracul”, spuneam noi, „şi cînd te gîndeşti ce ţanţoş umbla pe-aici, de parcă era palatul lui!”.

— Mai ţii minte că, în a treia zi a lunii a treia, Cenzorul Secretar l-a decorat cu o ghirlandă din rămurele de salcie şi o cununiţă din flori de piersic şi i-a legat pe spate o rămurică înflorită de cireş? Cine s-ar fi gîndit că o să aibă aşa o soartă?

— Şi cum o aştepta întotdeauna pe Maiestatea Sa la vremea mesei... O să ne fie tare dor de el!

Apoi, peste vreo trei-patru zile, pe la amiaz, am auzit un cîine schelălăind de ţi se ridica părul pe spinare. Ce l-o fi apucat de schelălăie în halul ăsta? ne-am întrebat şi, în vreme ce ciuleam urechile, toţi cîinii din preajmă s-au repezit să vadă ce se întîmplă. Una dintre slujnice a venit alergînd într-un suflet:

— O, îngrozitor! Doi şambelani s-au apucat şi ciomăgesc un cîine! Sigur n-o să scape viu din mîinile lor! Maiestatea Sa l-a alungat, dar pesemne că s-a întors, aşa că acum s-au pus să-l înveţe minte.

Vai de bietul cîine! Sigur era Okinamaro. „Tadataka şi Sanefusa îl bat”, a spus cineva.

Am trimis pe cineva să-i oprească, dar deja cîinele amuţise. „A murit”, am aflat apoi, „i-au aruncat leşul peste gard, dincolo de postul de strajă”.

În seara aceea, în vreme ce stăteam şi îi plîngeam de milă bietului Okinamaro, am văzut că se apropia clătinîndu-se o arătare ce tremura toată din cap pînă-n picioare, plină de umflături şi arătînd aşa de jalnic, de ţi se rupea inima. Nu se poate, o fi Okinamaro? ne-am întrebat. Dar ce alt cîine ar putea umbla pe-aici la ora asta într-un asemenea hal?

L-am strigat, dar nu părea să ne audă. „El e”, ziceau unele dintre noi, în timp ce altele spuneau că nu-i el, pînă cînd Maiestatea Sa Împărăteasa a poruncit:

— Să fie chemată Ukon. Ea o să ştie dacă-i el.

Am ascultat-o, iar cînd a venit, Maiestatea Sa i-a arătat cîinele şi a întrebat-o dacă era cu adevărat Okinamaro.

— Parcă seamănă, a răspuns Ukon, dar cîinele ăsta arată în ultimul hal. Şi pe Okinamaro nu trebuie decît să-l strigi şi vine îndată, bucuros, dar pe cîinele ăsta degeaba îl chemi. Pesemne că-i alt cîine. Şi parcă ziceau că l-au omorît şi i-au aruncat leşul, nu? Păi, cum să fi scăpat cu viaţă după ce l-au nenorocit cei doi în bătaie?

Auzind acestea, Maiestatea Sa s-a întristat şi mai tare.

Se întuneca. I-am dat cîinelui ceva de mîncare, dar nu s-a atins de ea, aşa că ne-am zis că sigur e alt cîine şi am lăsat-o baltă.

În dimineaţa următoare, slujnicele îi turnaseră Maiestăţii Sale apă să se spele şi îi pieptănaseră părul. Eu îi ţineam oglinda, să vadă dacă totul este cum se cuvine, cînd am zărit cîinele, care nu se mişcase din loc: stătea încovrigat lîngă un stîlp. Cînd l-am văzut, m-am pomenit zicîndu-mi cu glas tare:

— Of, săracul Okinamaro, ce bătaie cruntă a încasat ieri! Mi se rupe inima cînd mă gîndesc c-o fi murit. Oare în ce trup se va naşte din nou data viitoare? Cît trebuie să se fi chinuit!

Auzind acestea, cîinele a început să tremure şi din ochi îi curgeau şiroaie de lacrimi. Am rămas cu gura căscată! Am priceput că era chiar Okinamaro! Îmi aminteam cu milă cum se ferise să arate că e el în seara de dinainte, dar în acelaşi timp toată povestea asta mi s-a părut de-a dreptul miraculoasă. Am lăsat oglinda din mînă şi am rostit:

— Pînă la urmă, chiar tu eşti, Okinamaro, nu-i aşa? – şi el s-a întins pe pămînt, scîncind şi suspinînd.

Maiestatea Sa a rîs uşurată, a chemat-o pe Ukon şi i-a spus toată povestea. Toată lumea a început să rîdă, bucuroasă, iar Împăratul, auzind larma, a venit să vadă ce se întîmplă. A rîs şi el, zicînd:

— Ce lucru neobişnuit, să crezi că un cîine ar putea avea asemenea simţăminte!

Doamnele lui de onoare au auzit şi ele şi s-au dat mai aproape, iar de data asta, cînd am chemat cîinele, acesta s-a ridicat şi a venit la noi.

— Săracul, are toată faţa umflată! am strigat eu. Aşa de mult aş vrea să-l pot ajuta cumva!

— Ăsta da suflet sincer! mă luau toţi peste picior.

Tadataka a auzit din scriptoriu şi a strigat:

— Cu adevărat e el? Trebuie să văd cu ochii mei.

— Vai de mine, ce grozăvie! am zis eu. Ziceţi-i că nu-i Okinamaro!

— Tot o să-l văd pînă la urmă, a răspuns Tadataka. N-o să-l puteţi ascunde la nesfîrşit.

Ei bine, nu peste multă vreme Okinamaro a fost iertat şi totul a revenit la normal. Şi astăzi îmi amintesc cu emoţie de momentul acela cînd Okinamaro a început să tremure şi să lăcrimeze auzind vorbele mele pline de milă. S-au mai văzut oameni pe care-i apucă plînsul cînd cineva le vorbeşte cu înţelegere – dar un cîine?

[7] În prima zi din an şi în a treia zi a lunii a treia vremea ar trebui să fie minunată.

În a cincea zi a lunii a cincea cel mai bine e dacă este înnorat toată ziua.

Şi în ziua a şaptea a lunii a şaptea ar trebui să fie înnorat, dar seara cerul ar trebui să se limpezească, să se vadă strălucind luna şi stelele.

E încîntător dacă începe să plouă tocmai cînd stă să se crape de ziuă în a noua zi a lunii a noua şi crizantemele ar trebui să fie pline de rouă, aşa încît bumbacul care le acoperă să fie ud tot şi să răspîndească peste tot mireasma florilor cu care este îmbibat. Dacă ploaia se opreşte la începutul dimineţii, e minunat cînd cerul rămîne acoperit şi stă să plouă.

[8]* Prezentarea Omagiilor după ce se oferă noi ranguri îmi place tare mult. Parcă-i văd, stînd în picioare în faţa Împăratului, cu trenele lungi ale robelor de curte întinzîndu-se în spatele lor. După aceea îşi rostesc mulţumirile şi dansează cu multă măiestrie şi vigoare.

[9]* Aripa de răsărit a Palatului Vremelnic este numită „postul de strajă de la miazănoapte”. Era acolo un păr aşa de înalt, că toţi ne întrebam cît o fi măsurînd.

Odată, Căpitanul Locţiitor Narinobu a spus în glumă:

— Nu-i aşa c-ar fi amuzant să-l tăiem şi să i-l oferim în dar lunganului de Jōchō, Marele Preot, ca să-l folosească pe post de evantai din ramuri¹?

Marele Preot a fost după aceea înălţat la rangul de Stareţ al Templului Yamashina², iar în ziua Prezentării Omagiilor Căpitanul Locţiitor deschidea procesiunea, împreună cu Gărzile Palatului. Marele Preot Jōchō se încălţase anume cu nişte saboţi foarte înalţi şi părea ditamai lunganul. După ce a plecat, i-am zis Căpitanului Locţiitor:

Saboţi înalţi

— Cum de nu i-ai dat evantaiul ăla din ramuri?

— Halal ţinere de minte mai ai şi domnia ta! a răspuns el rîzînd.

Cine a spus că „o robă lungă e scurtă pe Marele Preot Jōchō şi o robă scurtă e lungă pe Sukuse no Kimi” mare dreptate a avut.

[10]* Munţi – Muntele Ogura. Muntele Kase. Muntele Mikasa. Muntele Konokure. Muntele Iritachi. Muntele Wasurezu. Muntele Sue no Matsu. Muntele Katasari – mă întreb de ce se ţine deoparte¹. Muntele Itsuhata. Muntele Kaeru. Muntele Nochise. Muntele Asakura – îmi place stihul acela: „acum se uită strîmb la mine”². Şi Muntele Ōhire e aparte. Pesemne pentru că-mi aminteşte de dansatorii de la festivalurile Kamo şi Yahata³.

Muntele Miwa este fermecător. La fel şi Muntele Tamuke, Muntele Machikane, Muntele Tamasaka şi Muntele Miminashi.

[11] Tîrguri – Tîrgul Tatsu din Nara. Tîrgul Sato. Tîrgul Tsuba din Kashihara – mă face să cred că pricina pentru care toţi pelerinii la Templul Hase se opresc negreşit aici, dintre toate pieţele din ţinut, o fi că aceasta are, cumva, niscai legături cu bodhisattva Kannon. Şi mai sînt şi tîrgurile Ofusa, Shikama şi Asuka.

[12] Piscuri – Piscul Yuzuruha, Piscul Amida şi Piscul Iyataka.

[13] Şesuri – Şesul Mika, Şesul Ashita şi Şesul Sono.

[14] Bulboane – Bulboana Kashiko. Ce adîncuri nebănuite o fi găsit cineva în sufletul ei de i-a dat aşa un nume?¹ Şi Bulboana Nairiso – cine i-o fi zis cui să nu intre?² Nici Bulboana Verde nu-i de lepădat. Poţi să faci din ea straie verzi pentru Şambelan. Şi mai sînt şi Bulboanele Kakure şi Ina.

[15] Ape – Lacul Biwa-i deosebit. Ca şi golfurile Yosa şi Kawafuchi.

[16] Locuri de odihnă veşnică ale împăraţilor – Mormintele de la Ugurusu, Kashiwagi, Ame.

[17] Vaduri – Vadurile de la Shikasuga, Korizuma, Mizuhashi.

[18]* Zidiri mari – Tamatsukuri.

[19] Alte zidiri – Poarta Konoe. Şi Nijō şi Ichijō sînt nemaipomenit de frumoase. Mikai. Palatul Somedono. Segai. Castelul Sugahara. Renzei-in, Kan-in şi Suzaku-in. Palatul Ono. Kōbai. Fîntîna Agata. Take Sanjō. Kohachijō. Koichijō.

Note

Data probabilă la care s-a petrecut episodul descris este oferită între paranteze, după titlu, atunci cînd este cunoscută. Ordinea este următoarea: anul, luna (sau anotimpul), ziua. Cifra care indică luna respectă anul calendaristic japonez (vezi anexa 3). Traducerile poemelor îmi aparţin.

În aceste note o voi numi pe autoare „Sei”.

1. Primăvara, ceasul zorilor

Această secţiune stabileşte tema enumerării unor momente, experienţe sau obiecte care oferă o anumită plăcere, începînd aici cu categoria anotimpurilor.

1. văzînd cum ciorile: nişte păsări banale precum ciorile nu erau considerate de obicei o imagine emoţionantă.

2. Răstimpurile anului

Plăcerile oferite de fiecare anotimp al anului calendaristic erau strîns legate de măreaţa serie de ritualuri şi festivaluri de la curte. Aici, Sei descrie unele dintre festivalurile care aveau loc în primele patru luni.

1. Oamenii culeg mlădiţele... ierburilor: vezi anexa 4, Festivalul celor Şapte Ierburi.

2. E aşa de amuzant: această descriere pare să fie o amintire personală din vremea cînd Sei încă nu ajunsese la curte.

3. beţele terciului: pentru a marca prima lună plină, la masă se servea un terci special din şapte cereale, pentru a alunga influenţele rele. Se credea că, dacă atingi coapsa unei femei cu unul dintre beţele care nu arseseră în focul pe care a fiert acest terci, femeia respectivă avea să nască un băiat.

4. să o viziteze pe mireasa lui: exista obiceiul ca soţul să fie adoptat de familia soţiei lui şi să o viziteze pe aceasta acasă, mai curînd decît să locuiască împreună. Adesea el continua să aibă o locuinţă separată, dar casa familiei femeii devenea reşedinţa lui oficială.

5. Festivalului: Festivalul Aoi-Matsuri.

6. suluri de pînză: din acestea se vor croi robele purtate la Festival.

7. mantia verde de ceremonie a şambelanului: membrii de rang mai mic ai Cancelariei Şambelanilor, care deschideau procesiunea la festivalul Aoi-Matsuri, aveau voie să poarte cu această ocazie culoarea rezervată exclusiv şambelanului, dar mantiile lor nu erau din damasc.

4. M-apucă jalea cînd mă gîndesc

Un rol important al preoţilor în societate în perioada Heian era unul magic, ei fiind consideraţi protectori împotriva pericolului omniprezent reprezentat de spiritele rele care provocau boli şi nenorociri. În ciuda importanţei ritualurilor în budism, preoţii în general nu prea erau respectaţi, după cum demonstrează Sei în secţiunile 22 şi 25.

1. Preoţii exorcişti: dacă spiritul care îl poseda pe om nu se lăsa alungat cu una, cu două, preotul trebuia să-şi continue incantaţiile timp de multe ore istovitoare.

5. Cînd a poposit Împărăteasa în casele Marelui Intendent Narimasa (999.8)

Aceste scene, povestite mai tîrziu în cartea de faţă, au avut loc atunci cînd Teishi se mutase acasă la Taira Narimasa, Palatul Sanjō, în a Treia Incintă, ca să nu pîngărească palatul împăratului, conform ritualului, născînd acolo. Narimasa a trebuit să obţină rapid permisiunea de a mai adăuga doi stîlpi porţii cu ocazia vizitei împărătesei.

1. omul acela... fără seamăn de măreaţă şi de înaltă: poveste clasică chinezească despre un om de la începuturile Dinastiei Han, care a poruncit să se construiască o poartă neobişnuit de mare acasă la el, ca să aibă pe unde intra alaiul impresionant care, credea el, avea să-l însoţească într-o zi pe fiul său, Yu Dingguo. Într-adevăr, Dingguo a făcut fapte măreţe. De fapt, Narimasa nu înţelege corect trimiterea, căci Sei se referea la tată (Yu Gong), nu la fiu.

2. micii prinţese... „robele akomé”: fiica în vîrstă de 2 ani a împărătesei, prinţesa Shūshi, o însoţise. Narimasa demonstrează că nu ştie prea bine cum se numesc hainele pentru fetiţe. (În loc de kazami, care este o robă de ceremonie purtată de fete pe deasupra celorlalte, el spune akomé.)

3. micuţică: Narimasa foloseşte acest termen neobişnuit fie pentru că vorbeşte într-un dialect regional, fie din cauza unui limbaj afectat rămas de pe vremea cînd era învăţăcel.

4. Sfetnicului: Taira Korenaka, fratele mai mare al lui Narimasa, un om foarte talentat, pe care acesta din urmă îl admira mult.

5. una dintre odăile din afară: doamnele de onoare o slujeau pe împărăteasă în odaia ei centrală. Sei a trebuit să meargă la marginea exterioară a coridorului (vezi anexa 1) ca să se întîlnească cu Narimasa.

6. Pisica Împăratului
(1000.3?)

1. Myōbu... Muma no Myōbu: doar pisicilor de rangurile al patrulea şi al cincilea li se permitea accesul în palatul împăratului. Myōbu este titlul menit unei doamne de onoare de rangul al cincilea. Îngrijitoarea pisicii avea acelaşi rang şi acelaşi nume.

2. Insula Cîinelui: aceasta se pare că era o insulă unde erau trimişi cîinii vagabonzi şi cei nedoriţi.

8. Prezentarea Omagiilor

Este vorba despre ceremonia în cadrul căreia cei nou-promovaţi se prezintă în faţa împăratului. Ceremonia includea dansuri şi gesturi extrem de stilizate care exprimau bucuria şi recunoştinţa.

9. Aripa de răsărit
a Palatului Vremelnic

Acest substitut al palatului a fost construit pe alte coordonate, cu faţa spre sud, nu spre est. Totuşi, s-au păstrat unele denumiri convenţionale – precum „postul de strajă de la miazănoapte” –, deşi poarta unde se afla posul de pază era acum la est. (Sukuse no Kimi nu este identificat.)

1. evantai de ramuri: nu se ştie cu precizie ce înseamnă asta. Cel mai probabil, ramurile copacului aveau în mod natural formă de evantai, aşa că pomul te ducea cu gîndul la un evantai imens. Marele preot Jōchō era neobişnuit de înalt.

2. Templului Yamashina: nume alternativ pentru Kōfukuji din Nara, templul clanului Fujiwara.

10. Munţi

Această secţiune şi secţiunile 11-17 enumeră toponime pe care Sei le consideră deosebit de atrăgătoare sau curioase. Farmecul lor constă cel mai adesea în asocierile poetice ale numelui şi/sau ale sensului. Important nu este locul în sine, ca entitate geografică. Spaţiul face imposibilă explicarea motivelor probabile pentru care un nume sau altul a fost inclus în listă, dar menţionez mai jos cîteva referinţe importante.

1. Mă întreb de ce se ţine deoparte: Katasari poate însemna şi „a sta deoparte”.

2. „acum se uită strîmb la mine”: citat din Fubokushō (8766): „Cea care cîndva/ mă privea cu îngăduinţă/ acum se uită strîmb la mine –/ că-i undeva, departe,/ pe culmile Muntelui Asakura, printre nori”.

3. dansatorii... festivalurile Kamo şi Yahata: dansatorii de la aceste două mari festivaluri cîntau o melodie populară în ale cărei versuri, la sfîrşit, cînd plecau, era şi cuvîntul Ōhire.

14. Bulboane

1. de i-a dat aşa un nume: Kashiko poate însemna şi „teamă”.

2. cine cui i-o fi zis să nu intre: Nairiso poate însemna şi „nu intra”.

18. Zidiri mari

Această secţiune şi secţiunea 19 enumeră numele unor clădiri impresionante din capitală. Unele aparţineau unor oameni importanţi, pe cînd altele nu mai pot fi identificate astăzi.