© 2015 by Editura POLIROM, pentru prezenta ediţie

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5784-1

ISBN PDF: 978-973-46-5785-8

ISBN print: 978-973-46-4083-6

Coperta: Radu Răileanu

Amedeo Preziosi (1816-1882), Pod peste Dâmboviţa (1869)

Sursa facsimilelor: Biblioteca Academiei Române, Bucureşti

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GRIGORE LĂCUSTEANU se naşte în martie 1813, într-o familie boierească de rangul al doilea. Văr cu poetul Vasile Cârlova, la 17 ani intră, la fel ca acesta, în oştirea română nou înfiinţată. Avansează destul de repede de la gradul de praporcic la cel de maior, iar apoi, mai greu, la cel de colonel. Ia parte la arestarea guvernului provizoriu în 1848. În timpul domniei lui Al.I. Cuza devine preşedinte al Consiliului Ostăşesc, după care va fi ales senator în mai multe rînduri. Încetează din viaţă în 1883.

TOMUL I

Partea I

Genealogia

„Hoc unum in nobilitate bonum, ut nobilibus imposita necessitudo videatur ne a maiorum virtute degeneret.”

Una este bună în nobilitate, că impune celor ce s-au născut nobili îndatorirea de a nu degenera virtutea strămoşilor lor.

Acest prinţipiu, care aliniază spiritul şi caracterul, dictează coborâtorilor nobili că au datorie să îndeplinească fapte mult mai mari decât oamenii de rând şi, ca să nu se piarză privelegiurile naşterii, să se străduiască să le menţie, deosebindu-se prin practica virtuţilor ţivile sau militare.

Daca nobleţa nu va sta unită cu virtutea care a produs-o, dezminte origina şi nu rămâne decât ocară retroactivă pentru strămoşi. În sfârşit, daca nobleţa nu este un merit, este cel puţin un avantaj, şi orice vor zice doctorii în liberalism, care afectează (se prefac) a o mepriza, nu vor convinge niciodată pe oamenii înţelepţi şi de merit că este un punct nefolositor în drumul virtuţii de a se coborî dintr-o familie ilustră.

Nu voi întreprinde a face o istorie întinsă a nobleţii, a privilegiurilor şi a luptelor ei ş.c.l. Voiesc numai a desemna în puţine cuvinte copiilor şi nepoţilor mei două lucruri:

a. memoria şi respectul străbunilor devine totdauna un izvor de generoase inspiraţii;

b. să cunoască coborâtorii mei origina familiei lor, care în ţara noastră sunt foarte puţine familii care îşi cunosc neamul lor.

Istoria rumânilor este destulă dovadă ca să constate nenorocitele evenimente care necontenit au suferit rumânul, încât niciodată nu s-au bucurat de linişte. Un timp de o jumătate de secol fiind totdauna în băjenii ca ovreiul rătăcit, grija capitală a rumânilor era numai scăparea vieţii, iar averea şi totul le năpustea în prada întâmplărilor.

Aceste împrejurări lipsindu-mă de documentele familiei de la o eră mai depărtată şi ca să înlăturez de presupuneri şi îndoieli, m-am mărginit a începe descrierea neamului de la moşii mei.

Origina familiei Lăcusteanului este română din banatul Craiovii (Valahia Mică)¹, locuitori din districtul Romanaţi², capitala Caracal.

Moşul meu <Matei Lăcusteanu>

Slugerul Matei Lăcusteanu, născut la anul 1740, căsătorit în Bucureşti cu Catriniţa, fiica slugerului Căzănescu, proprietar mare al moşiei Şuţa din judeţul Dâmboviţa, posesor de casă şi prăvălii pe Podul Târgului d-afară³ (Uliţa Agenţii aşa-numită p-atunci), în faţa Sf. Gheorghe Vechi⁴ (fosta mitropolie). Rangurile şi posesia proprietăţilor sale se constată prin hrisoavele domneşti ce am în păstrare, şi anume hrisov a lui Costandin vodă Suţu⁵ cu leatul 1792 maio; hrisov a lui Alexandru Costandin vodă Moruzi cu leat 1793 avgust 19; hrisov a lui Alexandru Ioan vodă Ipsilanti cu leat 1797 septemvrie 20, prin care acordă drepturi (privilegiuri) sus-zisei proprietăţi văduvei soţiei sale, Caterina Lăcusteanca; hrisov a lui Costandin vodă Hangerliu cu leat 1798 septemvrie 6, prin care face danie de posluşnici şi scuteşte casa de taxe, tot văduvei soţiei sale; hrisov a lui Alexandru vodă Nicolae Suţu cu leat 1819 septemvrie 24, constatând aceleaşi privilegiuri; hrisov a lui Costandin Alexandru vodă Ipsilanti cu leat 1803; hrisov a lui Costandin Alexandru vodă Ipsilanti cu leat […]⁶, aceleaşi privilegiuri de mai sus.

Moşul meu Matei Lăcusteanu au avut patru*1 fraţi (surori nu au avut).

Întâiul frate

Vasile Lăcusteanu⁷, cel mai mare frate, clucer mare, caimacam (locţiitor) al banatului Craiovei, proprietar mare al moşiei Lăcusteni din Mica Valahie, căsătorit cu o greacă la Constandinopol cu prilejul însoţirii lui Mihai Vodă Suţu pentru învestitură, la leat 1783; copii au avut patru: trei fete şi un singur băiat.

Cea mare Elenca, care au luat în căsătorie pe marele clucer Nae Hiotu⁸, din care derivă familia Hioţilor.

A doilea Tarsiţa⁹, căsătorită cu paharnicul Dumitrache Drugănescu, care după câteva luni desfăcându-se căsătoria au luat în a doilea căsătorie pe sărdarul Costache Creţeanu¹⁰ poreclit Musiu Jean*2 şi din care derivă familia Creţenilor, Iancu, Ulysse, Costache şi Lina.

A treilea Sevastiţa, căsătorită cu Cârlova¹¹, care au avut două fete şi un băiat; cea dintâi Raliţa*3, care au răposat în etate de ani douăzeci; fiind pătimaşă de rahit, era şi cocoşată; a doilea Elenca¹², căsătorită cu colonelul Alexandru Florescu¹³, din care derivă familia Floreştilor din Cârloviţa; al treilea pe Vasilache Cârlova, poet, şi de al căruia talent poetic au scris istoria rumână (voi cita şi eu mai la vale vreo câteva fragmente din poeziile sale), au intrat în slujba oştirii române la formarea ei, în anul 1830 septemvrie, suptlocotenent în cavalerie¹⁴. La anul 1831, fiind în lagărul Craiovei, s-au bolnăvit de disinderie; transportându-l în Craiova, au şi murit în luna lui septemvrie, aflându-mă numai eu lângă patul morţii sale, ca cel mai iubit al său văr şi amic cu care am copilărit. Într-însul s-au stins familia Cârlovii cu Sevastiţa, fiica Lăcusteanului.

Al patrulea copil al clucerului Vasile Lăcusteanu au fost Mihalache, care au răposat flăcău, în etate de 25 ani, şi cu care s-au stins familia clucerului Vasile Lăcusteanu în linie bărbătească.

Al doilea frate

Moşul meu, slugerul Matei Lăcusteanu, căsătorit cu Catriniţa, fiica slugerului Căzănescu, au avut două fete şi un băiat, pe tatăl meu Ştefan Lăcusteanu, singurul moştenitor al familiei Lăcustenilor (şi pentru care voi vorbi mai la vale).

Întâia fată, Mariuţa, căsătorită cu stolnicul Grigoraşcu Paladi (moldovean de origină), au avut patru fete; întâia fată, Sevastiţa, căsătorită cu Antonache Greceanu; copii nu au avut; cea de a doilea, Tarsiţa, căsătorită cu Tudorache Costiescu, din care derivă familia Costieştilor; cea de a treilea, Elenca, răposată în etate de 15 ani de cochinadă (rujol); a patrulea fiică, Zinca, măritată după un Păltineanu, au trăit foarte puţin în căsătorie şi s-au despărţit; copii nu au avut.

A doilea fiică a moşului meu, Safta, căsătorită cu slugerul Dinu Pastia, au avut două fete şi doi băieţi; cea mare, Frusina, căsătorită cu un Costache Cucu, din care derivă familia Cuculeştilor; cea de a doilea, Luţa, căsătorită cu locotenentul Iancu Giurgiu, are un singur băiat, ofiţer în artileria română; băiatul cel mare, Tache Pastia, au murit în etate de ani treizeci, ofiţer în oştire; cel de al doilea, Iordache Pastia, căsătorit cu fata Gorneanului; copii are numai unul, Nicolae Pastia.

Al treilea copil al moşului meu au fost tatăl meu Ştefan Lăcusteanu, singurul moştenitor al familiei (şi pentru care voi vorbi mai la vale).

Al treilea frate

Stolnicul Dumitrache Lăcusteanu, căsătorit cu fiica lui Inimărea¹⁵, au avut doi copii: pe slugerul Pârvu Lăcusteanu, căsătorit cu Elenca, fiica clucerului Topliceanu¹⁶; copii nu au avut; al doilea copil o fată alienată şi răposată. Şi la aceasta se stinge familia Lăcusteanului.

Al patru<lea> frate

Şerban Lăcusteanu, căpitan de verzişori necăsătorit, omorât în răzbelul de la Comana¹⁷ cu turcii, adică contra turcilor (aşa îl găsesc într-o condică a casei). Şi în acesta se stinge familia Lăcusteanului. (N.B. Locul răzbelului se numeşte şi astăzi „la bătaia mare a verzişorilor”. Astăzi acea proprietate aparţine clucerului M<anolache> Grădişteanu¹⁸, sub numire de […].)

Moaşa mea <Caterina> Lăcusteanca

Caterina, consoarta slugerului Matei Lăcusteanu, născută Căzănească, au avut două surori şi un frate.

Una, Luxandra¹⁹, căsătorită cu Băjescu²⁰, au avut doi băieţi şi o fată; băieţii, Costache şi Grigore, amândoi ofiţeri în oştirea română (au slujit sub comanda mea), au murit amândoi; cel dintâi necăsătorit, cel de al doilea, Grigore, căsătorit, au lăsat şi copii (nu i-am cunoscut nici nevasta, nici copiii), iar fata Luxandrii au fost căsătorită cu un Vulturesc, care adoptase familia de Băjesc, a socrului său.

A doilea soră a moaşei mele, Zmaranda, căsătorită cu un Cioran; rămâind văduvă fără copii, au luat în a doilea căsătorie pe sărdarul Iordache Anagnosti (grec de la Chio). Au avut cu dânsul o fată şi un băiat; fata, Marghioala, care au avut în căsătorie pe un Izvoran, au murit fără moştenitori; băiatul, Mihalache Anagnosti (i-au rămas o stare părintească bună), om foarte literat, care au luat studiile în Franţa, însă presupus de alienat, şi alienarea provenită de prea multă învăţătură. Adevărul însă este, pe cât l-am cunoscut foarte de aproape, că nebun nu era, dar avea idee fixă politică. Astăzi este în etate de ani şaizeci şi nu este căsătorit. Prin urmare, într-însul s-au stins familia lui Anagnosti.

Fratele moaşei mele au fost stolnicul Dumitrache Căzănescu²¹ poreclit Zarafu. Acest supranume i s-au dat fiind fost patruzeci de ani casier general al Vistieriei, şi în acea vreme casierii generali avea numire de zarafi. Prin urmare, era cunoscut sub numirea de Zaraful Dumitrache. Au avut o singură fată, Frusina, căsătorită cu un Fărcăşan; după vreo şapte ani de căsătorie s-au despărţit; copii nu au avut. La o vârstă mai înaintată au căzut la o boală cronică incurabilă.

Moşul meu (despre mumă-mea) clucerul Mihalache Dedulescu

Origina familiei Deduleştilor datează <de la> o eră depărtată, după cum o constată istoria (vezi „Dacia literară”²² de Treboniu Laurian, volumul <IV> foaia <151>), precum şi hrisoavele în fiinţă a mănăstirilor Deduleşti²³ şi Băbeni²⁴ din judeţul Slam Râmnic (sau Râmnicu Sărat) a cărora ctitori au fost dânşii, înzestrându-le cu un mare număr de proprietăţi şi le-au închinat la Sf. Mormânt sub epitropia patriarhului ecumenic din Constandinopol, şi cu legături ca să menţie sfintele lăcaşuri în stare bună, să mărite fete sărace, să vie în ajutorul familiei Deduleştilor în caz de a sărăci şi alte multe faceri de bine. În adevăr, călugării greci nu au executat niciuna din condiţiile testamentului donatorilor. Guvernul ţării, luând de pretext neexecutarea testamentelor tutulor mănăstirilor închinate călugărilor greci, au suprimat cu totul veniturile care se trimitea sfintelor lăcaşuri de acolo. Apoi, un guvern al ţării blestemat şi de tristă memorie din anul 1868²⁵, cu o lege votată de Corpurile legiuitoare a cărora majoritate era compusă de roşii ca şi dânşii, au pus în vânzare mai toate veniturile, proprietăţile şi acareturile atât ale mănăstirilor închinate jos²⁶, cât şi ale mănăstirilor şi chinoviilor pământene, ca să umple golurile vistieriei pe care o delapidase ca să-şi creeze stări şi venituri pe seama lor, în prejudiciul şi anatema străbunilor noştri, care au săvârşit atâtea jertfe pentru răpaosul şi pomenirea sufletelor lor. Oamenii aceştia au fost oamenii revoluţiei de la 1848. Nu voi pomeni aici toate faptele lor înfame cu care au îngenucheat ţara. Arăt numai sacrilegiurile săvârşite de aceşti creştini nelegiuiţi, care au întins spurcatele lor mâini până în altarul sacrosanct şi au hrăpit sfântul potir al Domnului, au hrăpit odoarele Bisericii, au dezbrăcat icoanele de podoabele lor şi alte înfamii îngrozitoare. (Bunul şi dreptul Dumnezeu îi va judeca.)

Moşul meu Mihalache Dedulescu²⁷ au avut numai un frate mai mare, pe <Alexandru>²⁸ Dedulescu, care au avut doi băieţi: pe marele clucer Iordache Dedulescu²⁹ poreclit Pârjol şi pe stolnicul Pavli Dedulescu³⁰.

Cel dintâi, Pârjol, au avut în căsătorie pe Catinca³¹ (născută Rosetti); copii în linie bărbătească nu au avut, ci numai o singură fiică, Elenca, care au luat în căsătorie pe colonelul Nicolae Lahovari. În acesta s-au stins familia Deduleştilor.

Cel de al doilea, Pavli Dedulescu, au avut în căsătorie o greacă, Efrosina, fiica postelnicului Zefcari, şi de care soţie în urmă s-au despărţit; moştenitori în linie bărbătească nu au avut. Aşadar, şi într-însul s-au stins familia Deduleştilor.

Marele clucer Mihalache Dedulescu au avut de soţie pe Zoiţa Drugăneasca, fiica lui Scarlat Drugănescu; copii au avut patru: trei fete şi un băiat.

Cea dintâi, muma mea Elenca, născută la anul 1796.

Cel de al doilea, marele clucer Anastase Dedulescu, răsfăţat şi cunoscut sub numele de Sică, născut la anul 1798; căsătorit cu Sultana, fiica clucerului Matache Niculescu; copii în linie bărbătească nu au avut. Au răposat în Domnul la anul 1864 în Bucureşti şi l-au înmormântat la mănăstirea Băbeni, unde era ctitor. Şi cu dânsul s-au stins adevărata familie a Deduleştilor, rămâind o singură fată, Luţa³², căsătorită cu aga Costache Creţulescu³³.

Al treilea copil al moşului meu, Bălăşica, răposată în etate de 14 ani.

Al patrulea copil, Mariţa, căsătorită cu Scarlat Brătăşanu³⁴ (care Brătăşan se trăgea din vechea familie a Micşuneştilor, care astăzi nu mai există), au avut o singură fată, Aristiţa, născută la anul 1823 şi până astăzi, la 1869, necăsătorită, deşi viaţa ei au fost un exemplu de onestitate, virtute şi inteligenţă; partite au avut multe şi bune, însă un amor reţiproc între mumă şi fiică de a nu se despărţi niciodată s-au opus acestui mister al himeneului. Mariţa Brătăşanca au murit la Paris şi au înmormântat-o fiică-sa la capela rumână de acolo.

Moaşa mea <(despre mumă-mea) Zoiţa> Deduleasca

Zoiţa, consoarta clucerului Mihalache Dedulescu (născută Drugănească), fiica lui Scarlat Drugănescu, au avut cinci fraţi şi trei surori.

Cel dintâi frate, Gheorghe Drugănescu, clucer mare, căsătorit cu Marghioala³⁵, fiica vistierului Bellu³⁶, au avut o singură fată, pe Zinca³⁷, măritată întâi cu maiorul Costache N. Filipescu; despărţindu-se după câţiva ani, au luat în a doilea căsătorie pe Aristarchi (fratele logofătului bisericesc al Patriarhiei de Constandinopol); peste câtăva vreme despărţindu-se şi de acesta, au luat în a treilea căsătorie un general de cozaci, Greciov³⁸, şi fiindcă în Rusia legea nu tolerează divorsul, el s-au dus în Rusia şi dânsa au rămas în ţară, ca să nu se mai vază niciodată; copii au avut numai cu cel dintâi, Costache Filipescu, un băiat, carele la vârsta de ani 11, în anul 1847 martie în 23, în ziua Sf. Paşti, jucându-se cu o cheie făcută pistol au slobozit-o în casă. Şi aprinzându-se perdelile s-au aprins casa, şi din care apoi au urmat memorabilul foc al Bucureştilor, care au mistuit trei părţi ale capitalei. Focul au ţinut trei zile şi trei nopţi, arzând multă lume şi copii, iar paguba au fost incalculabilă. Peste cinci, şase ani au murit şi băiatul la Geneva, în Elveţia*4, fiind trimis la învăţătură³⁹.

Al doi<lea> frate, paharnicul Dumitrache Drugănescu, au avut în întâia căsătorie soţie pe Tarsiţa Creţeanca, fiica clucerului Vasile Lăcusteanu; apoi, despărţindu-se, au luat în a doilea căsătorie pe Manda⁴⁰, fiica lui Nae Bălăceanu; copii nu au avut.

Al treilea frate, stolnicul Niţă Drugănescu⁴¹, au luat în căsătorie pe Sevastiţa, fiica marelui logofăt Nestor⁴²; copii nu au avut.

Al patru<lea> frate, Grigore Drugănescu; familia soţiei sale nu am cunoscut-o; copii în linie bărbătească nu au avut, iar fete, numai două; cea mare, Safta, căsătorită cu stolnicul Iacovache Prejbeanu⁴³, care rămâind văduvă au ruinat o stare frumoasă care îi rămăsese, ajungând într-o desăvârşită mizerie; cea de a doilea, Anica, căsătorită cu Costache Arion; amândoi au murit alienaţi (nebuni), lăsând două fete: una au luat în căsătorie pe un Păltinean, cea de a doilea pe Grigore Burchi⁴⁴.

Al cincilea frate, Costandin Drugănescu⁴⁵, căsătorit cu Elenca Berindoaica⁴⁶ (Miroşanca), au avut doi băieţi şi o fată; cel mare, Iancu Drugănescu⁴⁷, căsătorit cu fiica Turnavitutului⁴⁸ din Ruşii de Vede (Teleorman); copii au avut numai unul, pe Alexandru Drugănescu⁴⁹, căpitan în oştirea rumână; al doilea băiat, Nae Drugănescu, au luat în căsătorie fata unui grec, Burnaz; copii nu au avut.

Fata, Marghioala, au avut în căsătorie pe Costache Pălăceanu; copii au avut doi.

Surorile moaşei mele <Zoiţa Deduleasca>

Ileana au luat în căsătorie pe <marele paharnic Nicolae> Niculescu, apoi, văduvind, au luat în a doilea căsătorie un Toplicean⁵⁰; cu Niculescu numai au avut un singur băiat, pe clucerul Costache Niculescu, care au luat în căsătorie pe Mariţa, fiica stolnicului Costescu; copii au avut şase: trei băieţi şi trei fete; băieţii, Costache, Grigore şi Alexandru; cel mare au murit ofiţer în oştirea rumână; cel mic, Alexandru, căsătorit cu fiica Jianului⁵¹ de peste Olt; fetele, Elenca căsătorită cu paharnicul Iancu Băbeanu, cea de a treilea căsătorită cu maiorul Popovici, cea de a doilea⁵² căsătorită cu sărdarul Costică Văleanu⁵³ şi cea de a patrulea, Zmaranda, căsătorită cu vicontele <de> Gramont⁵⁴, au murit foarte tânără, de oftică.

A doilea soră a moaşei mele, Maricuţa, căsătorită cu Alexeanu⁵⁵; copii nu au avut.

A treilea soră a moaşei mele, Sultana, căsătorită cu paharnicul Ghiţă Lehliu⁵⁶; copii au avut patru; cel mare, sărdarul Tache Lehliu, căsătorit cu Marghioala, fiica lui <Iordache> Arion; a doilea pe Mariţa, căsătorită cu paharnicul Barbu Slătineanu; cel de al treilea, paharnicul Ghiţă Lehliu, căsătorit cu fiica clucerului Ioniţă Budişteanu; peste puţini ani au rămas văduv; cel de al patrulea, Alecu, izbit de alienare mentală (înnebunit), în etate de 24 de ani au şi murit.

Tatăl meu

Ştefan Lăcusteanu, fiul slugerului Matei Lăcusteanu, singurul moştenitor al familiei Lăcustenilor (după cum am zis mai sus), născut la anul 1772. Bărbat virtuos şi cu multă inteligenţă, literat în limba elenă şi greacă modernă, instruit în limba franceză (care era rară p-atunci în patria noastră), avea cunoştinţe de limba turcească şi cea rusească, avea un spirit pătrunzător; de un caracter vesel şi foarte amabil, adesea sarcastic, rareori îl vedea cinevaşi râzând, însă zâmbetul îl purta pe buze, plăcut, şi îi plăcea soţietăţile. Un singur viţiu moştenise de la armia rusească: acela de a adora jocul cărţilor hazardoase, care i-au şi ruinat o parte din averea sa nemişcătoare. Acest pasion însă l-au învins îndată ce s-au căsătorit.

Învestit cu rangul de sluger la anul 1801 de Mihai vodă Suţu, înaintat la gradul de stolnic de vodă Caragea, au ocupat mai multe posturi în serviţiul ţării, precum şi acela de armaş mare. Au săvârşit serviţiuri şi curţii Rusiei la venirea armiei, de la 1808 până la 1812⁵⁷, fiind deputat din partea ţării pe lângă feldmarşalul Kamenski⁵⁸ şi în urmă al feldmarşalului Kutuzov⁵⁹, decorându-l cel dintâi cu inel în brilianturi cu ţifra imperatorului Aleksandru, iar cel de al doilea cu Ordinul Sf. Anii clasa a III-a.

La anul 1812 au luat în căsătorie pe muma noastră, Elenca, fiica clucerului Mihalache Dedulescu, şi i-au cununat feldmarşalul Kutuzov. În viaţa casnică au trăit aşa de bine, încât era de exemplu. Copii au avut cinci: trei băieţi şi două fete. Pe mine cel dintâi, născut la anul 1813 martie; al doilea copil pe Catinca, născută la 1815; al treilea pe Mihalache (au trăit numai doi ani); al patru<lea> copil Iancu, născut la 1821 pe muntele Sălătruc, în drumul Sibiului, în fuga revoluţiei (zaverei), căci aflându-se tatăl nostru cârmuitor (ispravnic) al judeţului Olt, am fugit prin plaiuri şi poteci ca să nu fim prinşi de Tudor Vladimirescu, căpetenia revoluţiei din Oltenia, care au dat cea dintâi manifestaţie de a omorî aristocraţia rumână spre a se urca prostimea şi mojicimea pe ruinele ei, vrăjmaş neîmpăcat al nobleţii, poreclind pe tot boierul cu numirea de ciocoi. Iată şi un pamflet al lui aruncat în popor ca să provoace ura poporului rumân contra boierilor:

Frunză verde usturoi,

F… în lege de ciocoi.

De te-aş prinde la zăvoi

Să-ţi dau măciuci ca să te moi

(şi alte asemenea, pentru care voi vorbi îndeosebi).

Al cincilea copil Mariţa, născută la 1825 cu trei zile înaintea morţii tatălui nostru.

Aşadar, tatăl nostru, după o fericită vieţuire casnică de 13 ani bolnăvindu-se la anul 1825 de peripleumonie, au răposat în Domnul. (Fie vecinica sa pomenire!) Îngropându-l la biserica Sf. Gheorghe Vechi înlăuntrul bisericii, în laturea d-a dreapta, unde sunt şi rămăşiţele părinţilor săi, şi pe piatră scris al lor pomelnic. Stare au lăsat o casă cu prăvălii în faţa Sf. Gheorghe, pe Uliţa Vechii Agenţii Austriace, care casă şi prăvălii au ars la anul 1847, la arderea Bucureştilor. Au lăsat moşia Şuţa din judeţul Ilfov, lângă Şanţuri, pe care au vândut-o muma noastră lui vornicul Filip Lenş⁶⁰ drept 1.300 galbeni (şi astăzi are venit anual de două mii galbeni), ca să plătească o datorie a tatălui nostru de una mie galbeni lui Spirea Cazotti⁶¹ pentru o tovărăşie de şuncii care au întreprins amândoi în zilele armiei ruseşti de la 1812, care, în neputinţa de a se vinde, s-au stricat şuncele. Şi cu toate că judecătoriile ţării au apărat pe muma noastră de această plată, îndatorând să plătească chezaşul tatălui nostru, care era cumnatul său, stolnicul Grigoraşcu Paladi, căci muma noastră avea lipsă de zestre, muma noastră însă, în fireasca şi extrema ei bunătate, nu au consimţit să plătească chezaşul, pentru ideea că se încarcă cu păcat sufletul mult iubitului ei soţ, şi prin urmare au vândut moşia şi au plătit datoria. Au lăsat moşia zestrală numită Jârlău (sau Malu Buzăului) din judeţul Slam Râmnic, pe care au vândut-o muma noastră ca să înzestreze pe sora noastră Catinca. Vânzarea s-au făcut la 1830, şi la 1832 s-au legiferat Regulamentul organic⁶² şi s-au urcat moşiile la un preţ fabulos, astfel încât astăzi această moşie are un venit de opt mii galbeni anual. Şi iată-ne reduşi la o stare foarte modestă, printr-o schimbare de fază politică aşa scurtă. (Dar aceasta nu este lovitura omului, ci a norocului şi a timpului.)

Muma noastră

Elenca Lăcusteanca, fiica marelui clucer Mihalache Dedulescu şi a Zoiţii Deduleştii (născută Drugănească), s-au născut la anul 1796. Au rămas foarte tânără orfană de părinţi, şi ca primogenitură au cârmuit casa şi averea părintească împreună cu fratele său Sică, care era mai mic. La 1812 s-au căsătorit cu tatăl nostru (cununându-i feldmarşalul Kutuzov). Au avut zestre două moşii: Câmpulungeanca din judeţul Buzău şi moşia Jârlău din districtul Slam Râmnic, robi, scule şi altele.

Au vieţuit cu tatăl nostru o viaţă armonioasă şi fericită, de 13 ani. La 1825 au rămas văduvă, cu patru copii. Îşi da toată strădania pentru creşterea şi învăţătura lor, multa dragoste a copiilor o consoma. Era de o frumuseţe distinsă, de un caracter dulce, blând, onest, de o virtute rară, pioasă la extremitate. Frumoasă era la chip şi mai frumoasă era la suflet.

În anul 1842 iunie 28, în ajunul Sâmpetrului, s-au dus la Biserica Sf. Apostoli ca să facă paraclis. Umbletul pe jos, mătăniile care făcuse fiind călduri mari, în momentul ce au venit acasă – era în murgul serii –, pe la aprinsul lumânărilor, au găsit pe soră-sa, Mariţa Brătăşanca, în odaie, care întrebându-o de unde vine, i-au răspuns (mumă-mea) că să meargă să cheme pe Maica Precista să măture în odaie, că vine Gligoraşcu (eu eram trimis de vodă Ghica ca să conduc pe generalul adiutant al imperatorului Rusiei, Duhamel⁶³, care venise în prinţipate cu chestii politice). La aceste vorbe ale mumei mele aţintând soră-sa ochii asupră-i, deodată o văzu cu gura la o parte. Sărmana era izbită de dambla şi, fără a mai pierde un minut, soră-sa au alergat şi au adus pe doctorul Sporer⁶⁴, doctor al casei şi care locuia în vecinătate. Însă când au venit doctorul gura era la loc şi nu mai da niciun semn al acestei boale, afară de o durere de cap care o coprinsese. A doua zi, a treia zi durerea de cap nu o slăbea, astfel că doctorul o trata cu chină, zicând că are friguri la cap. A patrulea zi sosind şi eu şi aflând cele întâmplate, am chemat în consult pe doctorii Grunau⁶⁵, Sachelarie⁶⁶ şi Sporer şi pe ginerele său. Examinând pe paţientă, au blamat tretamentul lui Sporer, imputându-i şi acuzându-l că nu i-au lăsat sânge îndată, şi acum era prea târziu. Am oprit <ceil>alţi doctori congediind pe Sporer, dar fără niciun folos, căci i-au venit peste puţin şi al doilea atac, care au aruncat-o la aşternut; la al treilea atac i-au luat şi limba, exprimând numai prin lăcrămi durerea despărţirii şi blagoslovenia care ne lăsa. La 1 avgust anul 1842 au încetat din viaţă şi, cu o pompă demnă de maica mea, am înmormântat-o la Sf. Gheorghe Vechi, dinafara bisericii, în laturea din dreapta (fiindcă în biserică era poprit de guvern de a se mai îngropa cinevaşi)⁶⁷, care a devenit cimitirul familiei mele. I-am făcut toate pomenirile la soroace, după lege, cu arhierei până la şapte ani, iar al şaptelea an, când trebuia să o dezgrop, m-au stânjenit bătrânele rude superstiţioase, care îmi zicea că este o superstiţie care se crede că când se deschide un mormânt, trebuie să se puie altul în loc. (Această vană superstiţie o plătesc acum cu mustrarea cugetului meu.) I-am pus o cruce la cap, făcându-i şi următorul verset pentru epitafiu. Astăzi însă s-au schimbat prin altele (după cum se va vedea mai la vale).

Astfel au trecut prin haosul suferinţelor acestei lumi preaiubita noastră maică. (Fie-i vecinică pomenirea şi rog pe urmaşii mei ca din vreme în vreme, la cazuri de pomeniri bisericeşti, să pomenească şi pre bunii şi pioşii mei părinţi.) Stare au lăsat casele şi prăvăliile care mai în urmă au ars la arderea Bucureştilor de la anul 1847, iar locul l-am vândut eu şi am dat zestre sorei noastre Mariţa. Au lăsat şi una mie galbeni care era depuşi la fratele său Sică Dedulescu, cu care asemenea am înzestrat pe Mariţa şi i-am căutat sufletul. Au lăsat şi zece robi şi mărunţişuri ale casei.

Însemnai şi epitafiul său, deşi nu este de un stil perfect:

Stolniceasa Elenca Lăcusteanca

Născută Dedulească la anul 1796

şi răposată în Domnul la anul 1842 avgust 1

Fii, nepoţi lacrămi vars-aici

Pe mormântul scumpei maici

Inima-i la toţi rănită

Prin voia de sus venită

Tu, Doamne, ai vrut, tu ştii, tu poţi,

Vrând iar, a mângâia pe toţi.

Surorile şi fratele meu

Sora mea Catinca, născută la anul 1815 şi măritată la 1831, luând în căsătorie pe Alexandru Karpov, căpitan în armata rusească, lăcuitor din Odessa şi proprietar de moşie de origină moldovean, au vieţuit ani <patru>⁶⁸ cu bărbatul său, şi la anul <1835>⁶⁹, la facerea unui al treilea copil, au murit din facere, căci viind de la moşie iarna ca să facă la Odessa, fiind în nouă luni, au răcit, au prins-o frigurile şi din aceasta i s-au pricinuit moartea. Au lăsat în viaţă trei băieţi. Mai în urmă însă au murit şi dânşii, nerămâind moştenitori dintr-însa. Karpov s-au însurat de-al doilea cu o ruscă.

Păstrez şi astăzi scrisorile sărmanei sorei mele prin care ne ruga necontenit să mergem mumă-mea sau eu ca să ne vază, căci suferă mult de dorul nostru, şi cu atât mai mult că era streină acolo. În fine, la anul <1834>⁷⁰ mumă-mea, văduvă fiind (căci tatăl meu nu trăia nici la măritagiul ei), s-au dus la Odessa ca să o vază şi au găsit pe sărmana soră-mea puţin satisfăcută în menagiul său, şi aceasta au fost o lovitură morală pentru muma noastră, care i-au alterat prea mult sănătatea. Nu mai zic de durerea care au suferit-o până au murit, când au aflat de pierderea ei.

Când s-au măritat soră-mea eram în oştire şi cantonam cu compania la satul Plătăreşti, în distanţie de o poştie de Bucureşti, şi la ziua cununiilor nu am venit în Bucureşti, căci mă opuneam acestui măritiş, fiind contra prinţipiilor mele de a se înstreina. Şi consiliez pe copiii şi nepoţii mei ca, daca vor putea, să menţie acest prinţipiu că „cel ce aleargă la strein înstreinase-va”. Şi în adevăr că au plecat din ţara ei şi din sânul familiei, ca să nu-i mai vază niciodată. (Fie pomenirea ei vecinică!)

Al trei<lea> frate, Mihalache⁷¹, au trăit numai 16 luni.

Al patrulea frate, Iancu, născut la anul 1821 pe muntele Sălătruc, în fuga zaverei (după cum am descris mai sus), au rămas orfan şi de mumă, în etate de 21 ani. L-am ţinut supt tutela şi în casa mea până s-au însurat, fără a simţi câtuşi de puţin greutăţile orfanismului. Avea şi are o inimă foarte bună, dar de mic era zburdalnic („espiègle”). Şi văzând puţina aplecare ce avea pentru studiuri, i-am dat cariera militară, luptându-mă, ca frate şi părinte, a-i crea o înaintare repede în cariera militară, astfel că la anul 1848, fiind sublocotenent, i-am încredinţat comânduirea unei companii în regimentul al II-lea ce comandam, fapt fără antecedent şi în detrimentul atâtor ofiţeri cu graduri de locotenenţi, ba chiar şi căpitani. În fine m-am silit a face să dobândească gradurile de „lieutenant” şi căpitan, ca să fie în raport cu reglementul ostăşesc în privinţa comandirului de companie şi cu scop ca retrăgându-mă eu din oştire, să-i las o carieră frumoasă şi satisfăcătoare. Dar în zadar, căci ce clădeam eu, destinul său îl împingea la derăpănare. După retragerea mea din oştire săvârşind fapte netolerate de legile ostăşeşti, i-au luat compania şi au fost silit a demisiona, brizându-şi cariera cu desăvârşire.

La anul 1848, aflându-mă eu supt arest de rigoare la palat de către revoluţionari pentru chestii politice⁷², m-am pomenit cu Iancu într-o seară că îmi sărută mâna şi îmi face surpriză, spuindu-mi că s-au cununat cu Lina⁷³, fiica lui Costache Florescu. Nu am putut nici a zice, nici a face altcevaşi decât a-l binecuvânta, zicându-i: „Dumnezeu să-ţi ajute”, amintindu-i tot într-o vreme proverbul grecesc Μήν κακόγεννηθής, καί μήν κακοπανόδενθής (adică „să nu te naşti rău şi să nu te însori rău”). Acest act l-au săvârşit fără ştirea şi consimţimântul meu şi al familiei noastre. Zestre au luat trei mii galbeni, însă atât zestrea, cât şi stările a Florescului şi a Boldescului (moşul Florescului) prin dibăcie ageră le-au zleit. Astăzi⁷⁴ este înconjurat de o familie numeroasă, de patru fete şi un băiat, Nicolae, conducând o viaţă foarte spinoasă şi amerinţat de o crudă soartă, şi fără speranţa de un viitor mai ferice. („Quidquid agis, prudenter agas et respice finem.”⁷⁵)

A cincilea soră, Mariţa, născută la anul 1825, cu trei zile înaintea morţii tatălui nostru, mai în urmă rămasă orfană şi de mumă. Sub tutela mea fiind, la 1849 au luat în căsătorie pe căpitanul Coresi⁷⁶ (astăzi locotenent-colonel). Zestre i-am dat trei mii galbeni; soarta frumoasă nu i-au surâs; copii nu au avut.

*1. În text: trei.

*2. În text: Musujan.

*3. În text: Baliţa.

*4. În text: Italia.

Note

Tomul I

Partea I

1 Mica Valahie sau banatul Craiovei, cu capitala la Craiova, reunea în secolul XIX cinci judeţe din estul Ţării Româneşti (Mehedinţi, Gorj, Dolj, Vâlcea şi Romanaţi), ce alcătuiau o unitate administrativ-teritorială condusă de un ban.

2 Azi judeţul Olt.

3 Podul Târgului d-afară era una dintre cele patru căi principale (poduri) care străbăteau capitala în secolele XVIII şi XIX. Se întindea din centru, de la poarta de sud a Curţii vechi, până la cişmeaua din drumul Colentinei, în Mahalaua Oborului, unde se ţinea târgul anual „al moşilor”, de la care îşi trage şi denumirea rămasă până în zilele noastre. Uliţa Agenţiei, anterior Uliţa Işlicarilor, fusese numită după Agenţia Franceză, care îşi avea sediul cam la începutul ei dinspre Podul Mogoşoaiei.

4 Biserica Sf. Gheorghe Vechi, care a servit treizeci de ani de scaun al Mitropoliei Bucureştilor, era situată pe Podul Târgului d-afară, în apropierea curţii domneşti. A trecut prin diverse dezastre, printre care şi focul cel mare din 1847 ce i-a mistuit „toată zestrea”, lăsându-i întregi numai două ziduri. (Ştefan D. Greceanu, Genealogii, p. 149)

5 Este vorba de fapt despre Mihai Suţu, în a doua domnie, între martie 1791 şi decembrie 1792.

6 1803 – august 1806.

7 Vasile Lăcusteanu, mare clucer, vechil în 1801, în căimăcămia din Oltenia a lui Scarlat Ghica (1800-1801); căsătorit cu Casandra.

8 Nae (Nicolae) Hiotu (m. 1844), boier de-al doilea rang, dintr-o familie originară din Chios; stolnic în 1824, clucer în 1839. Catagrafia oficială din 1829 îl recenzează cu domiciliul în Târgovişte.

9-10 Confuzie între marele paharnic Ion Creţeanu, adevăratul începător al familiei, şi Iancu (Ion) Creţeanu, nepot, unul dintre cei patru copii, enumeraţi în continuare, ai fiului său, Costache, în mod eronat considerat întemeietorul familiei. Costache (Constantin) Creţeanu şi soţia sa, Tarsiţa, au avut cinci copii, cel ignorat fiind Nicu; numele de botez al Linei, ultima din înşiruire, este Elena. Musiu Jean era porecla lui Iancu, despre care G.I. Ionnescu-Gion spune că fusese cel dintâi în Bucureşti care „avusese curajul să se îmbrace în frac şi să umble pe pod cu haine nemţeşti, iar nu cu işlic şi antiriu”. (Portrete şi evocări istorice, p. 79) Fraţii lui, Ulysse şi Nicu, par, sub pana acidului gazetar al timpului Constantin Bacalbaşa, şi ei nişte figuri pitoreşti ale protipendadei de prin anii ’70 ai secolului XIX, din stirpea „lionilor” ce începuseră să se înmulţească. Aşa, Ulysse e descris ca „o fiinţă amabilă şi plăcut în societate (…), o instituţie (…), advocat, dar dintre aceia fără studii (zis de Târgovişte), renumit chefliu şi cheltuitor”, iar fratelui său Nicu, „un om înalt şi de o extraordinară corpolenţă (…), un colos care nu umbla niciodată pe jos”, scrie că faima i-o făcuseră plăcerea de gourmand altoită cu rafinamentul de gourmette. (Bucureştii de altădată, I, pp. 88-89)

11 Ioniţă Cârlova (n. c. 1772), medelnicer, ispravnic de Buzău, aflat la a doua căsătorie.

12-13 Despre Elenca Florescu, Ion Ghica scrie în Mes notes că ţinea „quelquefois une chaise dans les salons”, iar pe soţul ei, colonelul Alexandru Florescu, zis Avidică (frate cu marele-vornic Manolache Florescu), îl descrie ca fiind un „espèce de crétin, sans aucune conviction”. (Opere, IV, p. 409)

14 Este totuşi inexplicabilă absenţa numelui său din lista publicată de „Curierul Românesc” la 6 iulie 1830. În ce priveşte „istoria română care a scris” despre talentul poetului Vasile Cârlova, Grigore Lăcusteanu se referă probabil la scurta prezentare semnată de Ion Eliade Rădulescu în „Curierul Românesc”, ce însoţea la 23 martie 1830 publicarea poeziei Ruinurile Târgoviştei, la articolul lui A.I. Odobescu V. Cârlova, din „Revista Română” (iulie 1861), şi la Poezia română în diverse epoce a lui D. Bolintineanu, din „Albina Pindului” (iunie-august 1868). Fragmentele din poeziile sale promise de Grigore Lăcusteanu „pentru… mai la vale” sunt versurile transcrise de altă mână la sfârşitul manuscrisului amintirilor, printre care se poate recunoaşte o variantă a Păstorului întristat.

15 Dumitrache Inimărea, medelnicer.

16 Nicolae Topliceanu, clucer în 1784.

17 „răzbelul de la Comana” este doar o bătălie din războiul ruso-turc dintre 1768 şi 1774, dată în apropierea Mănăstirii Comana, în care a fost implicat şi un pâlc de oşteni români condus de căpitanul Pârvu Cantacuzino, numiţi verzişori (iegări sau vânători), după culoarea uniformelor.

18 Manolache Grădişteanu, la 1852 înregistrat clucer în Arhondologiile Ţării Româneşti.

19-20 Din căsătoria Luxandrei (Ruxandra) Căzănescu cu acest Băjescu (m. 1809), mare şetrar în 1793, s-au născut nu doi, ci trei băieţi (O.G. Lecca, Familiile boiereşti române, s.v.), în ordinea vârstei: Hristache, serdar, apoi pitar în 1839, Constantin şi Grigore, ambii praporcici în 1837, în batalionul comandat de maiorul Grigore Lăcusteanu din polcul I.

21 Sluger pe la 1816, înregistrat în Catagrafia oficială din 1829, când avea 72 de ani, stolnic, proprietar în Bucureşti.

22 Publicaţia este, de fapt, „Magazin istoric pentru Dacia”. Editorul „Magazinului”, profesorul sibian August Treboniu Laurian, include în volumul IV al revistei Letopiseţul Ţării Româneşti al cronicarului Radu Popescu, unde între paginile 149 şi 152 este menţionat de două ori un „Ioan Dedulescu biv vel vistieriu”, abia scăpat cu viaţă dintr-o trădare făcută lui vodă Nicolae Mavrocordat, dar mort prin voia firii după puţin timp în lazaretul din Nicopole, pare-se ca urmare a sperieturii trase.

23-24 Mănăstirea Deduleşti a fost fondată la 1620 de postelnicul Dedu Dedulescu din Zgârciţi în satul cu acelaşi nume din judeţul Râmnicu Sărat (azi judeţul Buzău), în cuprinsul moşiei Valea Babii. Închinată ca metoh mănăstirii greceşti Caţica din Ianina, biserica din Băbeni a fost ridicată în apropiere, de jupân Negoiţă Dedulescu, logofăt za vistierie, şi închinată mănăstirii greceşti din Velas, în Epir.

25 Guvernul liberal-radical prezidat de Nicolae Golescu între 1 mai şi 16 noiembrie 1868. Legea viza acoperirea deficitului bugetar pe 1866 prin vânzarea unor proprietăţi mănăstireşti aflate pe domeniile statului, printre ele şi moşii ţinând de cele două ctitorii ale familiei Dedulescu.

26 Mănăstirile „închinate jos” sunt mănăstirile care începând din secolul XVI, odată cu creşterea influenţei greceşti în ţările române, au început să-şi piardă veniturile în favoarea patriarhiilor de la Ierusalim, a Antiohiei, şi a locurilor sfinte de la Muntele Athos şi din Sinai, a Alexandriei şi a Constantinopolului.

27-28 Mihalache (Mihalcea), medelnicer în 1790, şi Alexandru, paharnic, sunt fiii paharnicului Nicolae Dedulescu.

29 Iordache Dedulescu (1787-1848), căminar, menţionat în Arhondologiile Ţării Româneşti agă la 1847.

30 Pavel Dedulescu (m. 1847), menţionat în Arhondologiile Ţării Româneşti stolnic în 1836.

31 Catinca, fiica vornicului Scarlat Rosetti (1802-1872) şi a Zoei Băleanu.

32 Luţa (Ruxandra) Dedulescu (1822-1895), căsătorită în 1843 cu Costache Creţulescu (1809-1884).

33 Costache Creţulescu (1809-1884), cel mai mare dintre cei patru fii ai marelui-logofăt Alecu (Alexandru) Creţulescu (1779-1847) şi ai Anicăi (Ana) Câmpineanu (1790-1863). Începe învăţătura la Bucureşti şi o continuă la Paris, unde obţine bacalaureatul în litere şi o licenţă în drept. În 1831 intră în miliţia naţională; maior şi comandant al batalionului din regimentul I de linie în 1836, agă în 1843, când se căsătoreşte cu Luţa Dedulescu, fiica marelui clucer Anastase Dedulescu şi verişoară după mamă cu Grigore Lăcusteanu; iese din armată în 1843. Boier cultivat, atras de politică, în 1848 se situează de partea revoluţiei (membru în guvernul provizoriu). A militat în favoarea unirii celor două ţări române, în 1857 a condus ziarul prounionist „Concordia”, unde a tipărit şi nişte versuri proprii; în 1859 a făcut parte scurt timp din guvernul lui Al.I. Cuza ca ministru al cultelor, dar s-a retras complet din toate activităţile şi aplecat la Paris cu toată familia, să-şi îngrijească ultimul născut (Leonard), bolnav mintal.

34 Despre Scarlat Brătăşanu Însemnările Androneştilor spun, consemnându-i moartea la 5 martie 1832, că „din pricina soaţii sale (…) a trăit apururea mâhnit, fiind dânsa fămeie foarte iute”, după el nerămânând decât o copilă, dar niciun fel de stare.

35-36 Marghioala (Maria), una dintre cele cinci fiice ale vistierului Ştefanache (Ştefan) Bellu (1767-1833), originar din Macedonia, moştenitor al averii considerabile lăsate de fratele său Constantin, mort la Viena necăsătorit şi fără descendenţi.

37 Zinca (Zoe) Drugănescu (1804-1859).

38 Unii istorici îl indică pe Jukov ca fiind al treilea soţ al Zincăi Drugănescu.

39 Copilul din a cărui joacă a izbucnit „memorabilul foc”, Alexandru Filipescu (n. 1835/39-1875), a fost trimis imediat la Geneva. Incendiul transformase în scrum două treimi din oraş şi averile considerabile ale negustorilor şi zarafilor Manoah Hillel, Zerlendi şi ale altora ca ei, 12 biserici, 13 mahalale etc.

40 Manda (Smaranda) Bălăceanu, fiica marelui paharnic Nae (Nicolae) Bălăceanu (1773-1831), zis Naiba, fiindcă semna Nae Bal, şi al Luxandrei (Ruxandra) Slătineanu (m. 1849).

41 Niţă (Ion) Drugănescu (m. 1841), stolnic.

42 Marele-logofăt Ştefan Nestor Craiovescu (c. 1770-1838), sfetnic al lui vodă Grigore (IV) Ghica în rezolvarea treburilor interne; în timpul domniei lui Ioan Caragea, în 1817 a alcătuit, la cererea acestuia, o culegere de legi, codice şi pravile, cunoscută ca Legiuirea lui Caragea.

43 Iacovache Prejbeanu (m. 1847), stolnic, în 1846 înregistrat clucer în Arhondologiile Ţării Româneşti.

44 Arhondologiile Ţării Româneşti înregistrează un singur Grigore Burchi, pitar la 1851.

45 Constandin Drugănescu, stolnic.

46 Elena Berindei, zisă Miroşanca după moşia ei de zestre de la Miroşi, în judeţul Argeş.

47-48 Iancu Drugănescu (c. 1801-1851) a fost căsătorit cu Luţa (Ruxandra), fiica serdarului Gheorghe Turnavitu.

49 Alexandru Filipescu după tată, copilul care incendiase Bucureştii în 1847 şi care, crescând în familia Drugănescu, a mamei sale, i-a purtat şi numele. A lăsat amintirea unui împătimit jucător de cărţi, risipitor cu banii şi adorator al femeilor; a fost căsătorit cu Masinca Cerchez (fiica colonelului Constantin Cerchez şi a Eufrosinei Aristarchi), de care a divorţat în 1873. Moştenitor al averii mătuşii sale Sevastiţa Drugănescu, a murit în urma unui duel – al 13-lea – cu locotenentul Alexandru Vidraşcu, iscat la o partidă de cărţi. Medicul C.D. Severeanu, care i-a dat primele îngrijiri, scrie în însemnările sale autobiografice că era de felul lui „un deli-zorzo”, un om pus permanent pe ceartă – de aici şi apelativul „Drugănescu Nebunul”. (Din amintirile mele, pp. 409-410) Restituirea fidelă a tristei întâmplări se poate citi în „Gazeta municipală”, numărul 219 din 1936, făcută de Radu Colorian, nepot de fiică al căpitanului Alexandru Drugănescu. (Incendiul de la 1847 din Bucureşti)

50 Costache Topliceanu, medelnicer, judecător în districtul Brăila.

51 „fiica Jianului”, Maria a medelnicerului Ştefan Jianu, fiul lui Grigore Jianu, nepot de frate al haiducului Iancu Jianu. Catagrafia oficială din 1829 îl indică având case, moşii şi treizeci de suflete de ţigani în Caracal şi în judeţul Dolj.

52-53 „cea de a doilea” fiică a clucerului Costache Niculescu-Drugănescu este Maria, căsătorită cu Costică Văleanu (1817-1877), serdar în 1842, paharnic în 1855.

54 Dimitrie-Philibert (1834-1899), fiul colonelului Antoine Louis, viconte de Gramont (1795-1851). Locotenent-colonel de cavalerie în armata română, s-a căsătorit cu Zmaranda (1847-1867), fiica marelui vornic Costache Niculescu-Drugănescu şi a Mariţei Costescu, moartă la doar douăzeci de ani.

55 Ştefan Alexeanu, mare stolnic.

56 Ghiţă Lehliu, stolnic, „răposat în Domnul” în martie 1836 îl consemnează Însemnările Androneştilor s.v. şi adaugă: „Bun om, Dumnezeu să-l odihnească”.

57 Mai exact, din 1806 până în 1812, a cincea perioadă în care ţările române s-au aflat sub administraţie militară provizorie rusă.

58 Nikolai Mihailovici Kamenski (m. 1811), conte, general comandant al armatelor ţariste de ocupaţie în Ţara Românească în războiul ruso-turc dintre 1806 şi 1812, în succesiunea generalului P.I. Bagration. Cronicarul Zilot Românul îl descrie ca având „o pornire ciudată foarte: bătea, necinstea şi vătăma pre mulţi, şi mari şi mici, şi din pământeni şi din ostaşi, încât să spăimântară toţi şi îl urâră pentru varvaricescul său mijloc (…) Dar nu ştiu ce fu, că cu puţine zile mai înaintea plecării se bolnăvi de o boală pe care niciun dohtor, nici de-ai armiei, nici de ai ţării, nu o putură înţelege, din care în sfârşit, la deznădăjduirea de viaţă (zicea mulţi pe dinafară că ar fi fost otrăvit), plecă înapoi la patria sa, Rosia, şi pă drum muri”. (Opere complete, pp. 86-87) I se zicea „cel mic” spre a-l deosebi de fratele său Serghie, „mai mare la vârstă, dar mai mic la cin”, doar general-locotenent.

59 Mihail Ilarionovici Kutuzov (1745-1813), prinţ, feldmareşal; în 1811 i-a succedat generalului N.M. Kamenski la comanda armatei ruse de ocupaţie din ţările române.

60 Filip Lenş (1777-1853), fiu natural al francezului Jean Baptiste Linchou din Marsilia, stabilit ca preceptor în Bucureşti, apoi devenit secretar particular al lui vodă Alexandru Ipsilanti. Născut din legătura cu o ţigancă cârciumăreasă (Hagi-Mosco, Bucureşti, p. 288), inteligent şi abil, a ajuns până la rangul de mare cămăraş al lui vodă Grigore (IV) Ghica; arendaş al ocnelor şi poştelor, postelnic în 1822, mare agă în 1825, strânge o avere fabuloasă, întrecută doar de cea a marelui ban Grigore Brâncoveanu şi a vistierului Ion Hagi Moscu. Agentul diplomatic al Prusiei la Bucureşti scria despre el într-un raport din 1822 că „era cel mai bogat boier în numerar şi posesor, pe lângă câteva moşii, al uneia dintre cele mai frumoase şi mai mari case din Bucureşti, ridicată pe Podul Mogoşoaiei – cunoscută mai târziu drept casa Vernescu –, dar are un caracter făţarnic şi fals”. (Hurmuzachi, X, p. 102)

61 Spirea (Spiru) Cazotti, contracciu (arendaş) al ocnelor şi al veniturilor bisericeşti până în 1809, epitrop (administrator) al podurilor în vornicia obştirilor condusă de Radu Golescu. Mare serdar în 1842, G.I. Ionnescu-Gion îl numără printre capitaliştii importanţi ai Bucureştiului alături de vistierii Ion Hagi Moscu, Grigore Romanit şi Ştefan Bellu şi de bogatul negustor Manuc bei.

62 Regulamentul organic a fost adoptat la Bucureşti de Adunarea Obştească extraordinară în mai 1831, iar aplicarea lui în Ţara Românească s-a făcut de la 1 iulie acelaşi an; în Moldova a intrat în vigoare la 13 ianuarie 1832.

63 Aleksandr Osipovici Duhamel (1801-1880), general-maior rus de origine franceză. A venit în Ţara Românească în 1842 ca trimis special al cancelarului rus Karl von Nesselrode şi al generalului P.D. Kiselev, pentru a supraveghea administraţia lui vodă Alexandru Ghica. Între el şi domn a existat o adversitate făţişă, comportamentul lui stârnind nemulţumirea generală. A revenit cu rangul de comisar general în ţările române în 1848, în încercarea Rusiei de-a stăvili extinderea mişcării revoluţionare pornite din Paris şi cu misiunea precisă „de a face o zaveră, silind astfel pe ţară să cheme pe muscali spre a potoli acea turburare”. Primele măsuri luate împotriva libertăţii de expresie şi-au găsit răspuns în câteva libele volante, printre care şi versurile Cântecul ursului, scrise cu dedicaţie de Ion Eliade Rădulescu. Traduse în franceză, au fost interpretate în faţa Consulatului Rusesc de un ţigan ursar anume tocmit.

64 Iosef Sporer (n. 1807), medic cu studii la Viena, unde a obţinut o diplomă de „hirurg şi de mamuş”. În 1812 s-a stabilit în Bucureşti ca „arhimamoş” (primul mamoş) şi medic de politie. A îngrijit bolnavi din zona de nord-vest a oraşului, de la Biserica Sf. Ioan cel Vechi în sus, pe lângă Dâmboviţa spre gorgan până la marginea oraşului, apoi curmeziş, până la drumul Târgoviştei. În 1839 a publicat un manual practic, completat de ilustraţii, Meşteşugul moşirii pentru învăţătura moaşelor la institutul maternităţii din Bucureşti.

65 Gheorghe Grunau (1785-1859), medic de origine germană, cu studii la Göttingen. S-a stabilit în 1812 la Bucureşti, unde a funcţionat la spitalele Colţea şi Filantropia; a înfiinţat primul spital militar din capitală, pe lângă regimentul I. Pentru iscusinţa şi devotamentul arătat în combaterea epidemiei de ciumă care a răscolit Ţara Românească în 1828-1829, a fost răsplătit cu o importantă sumă de bani şi cu inelul cu briliant al ţarului. Membru al Societăţii medico-naturaliştilor din Iaşi, medic-şef al Principatului Valahiei, în 1841 i s-a acordat, la cerere, împământenirea.

66 Gheorghe Sachelarie (n. 1838), medic şi scriitor grec de origine, baron sudit austriac şi consul al Prusiei la Bucureşti (1833-1848). Este autor al lucrării De meningitide tuberculosa, apărută în 1855.

67 Printre măsurile luate de administraţia rusă în ţările române în 1807-1809 a fost şi interzicerea îngropării morţilor în jurul bisericilor. Întărită în 1829, apoi în 1831 printr-un Regulament pentru starea sănătăţii, înfrumuseţare şi paza bunei orânduieli în politia Bucureştilor, decizia a fost completată cu stabilirea locurilor pentru deschiderea a patru cimitire ortodoxe, care trebuiau îngrădite şi prevăzute cu paraclis; pentru celelalte rituri se orânduiau cimitire aparte. În 1879 îngroparea în curtea bisericii a fost oprită cu desăvârşire. (Gh. Bezviconi, Necropola capitalei, pp. 7-11)

68-69-70 Restituirea acestor date, înlesnită de documente ale familiei, îi aparţine primului editor, Gheorghe Cruţescu, nepot de fiică al lui Grigore Lăcusteanu.

71 La p. 28 se spune că acest frate al lui Grigore Lăcusteanu a murit la doi ani.

72 Vezi pp. 163 şi urm.

73 Lina (Elena), fiica lui Costache Florescu şi a Smarandei Boldescu. Editorul Gheorghe Cruţescu adaugă în comentariul său despre Costache Florescu: „văr bun cu fraţii Iordache, Manolache şi Alecu Florescu, care au jucat un rol important în mijlocul veacului trecut” (p. 29, nota 1), fiii marelui-vornic Ioan Florescu şi ai Anicăi Ghica.

74 Anul 1869, indicat de Grigore Lăcusteanu la p. 25, sau 1870-1871, socotind tot după propria-i consemnare de la pp. 67 şi 111.

75 „Orice ai face fă cu chibzuinţă şi nu înceta să ţii seama de sfârşit.” (Gesta romanorum, v.-v. 103-104).

76 Aristocli Coresi, înregistrat în Arhondologiile Ţării Româneşti la 1859 tot căpitan.