© 2014 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4720-0

ISBN PDF: 978-973-46-4721-7

ISBN print: 978-973-46-4346-2

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: detaliu din Marea Moschee Sultan Qabus din Muskat, Oman; foto: Radu Manoliu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

NADIA ANGHELESCU (n. 27 aprilie 1941, Hărţăgani, jud. Hunedoara). Termină liceul la Carei şi Facultatea de Filologie (arabă-română) la Universitatea din Bucureşti (1962). Doctor în filologie (1971) cu o teză de lingvistică. De la terminarea studiilor pînă la pensionare a fost cadru didactic al Facultăţii de Filologie (apoi de Limbi Străine) din cadrul Universităţii Bucureşti: profesor (1991), şef al Catedrei de Limbi Orientale (1977-1994), director al Centrului de Studii Arabe al Universităţii (1994-2009). A predat cursuri de antropologie lingvistică arabă la Institutul Pontifical de Studii Arabe şi Islamologie de la Roma (1991), la Collège de France din Paris (1992), la Ecole Normale Supérieure din Paris-Fontenay-aux-Roses (1999) şi la Université Lyon III „Jean Moulin” (2001-2002). A publicat zece volume, între care Limbaj şi cultură în civilizaţia arabă (1986; tradus în Italia – Silvio Zamorani, Torino, 1993 – şi Franţa – L’Harmattan, Paris, 1995, reeditat în 1999 şi 2002), Orientalistica şi dialogul culturilor (în arabă, Sharjah, 1999), Identitatea arabă. Limbă, istorie, cultură (Polirom, 2009) şi Mic jurnal cu amintiri (Polirom, 2013).

Introducere

Cartea aceasta reprezintă o continuare și o dezvoltare a celei apărute în 1993 cu titlul Introducere în islam, la Editura Enciclopedică. Cu trecerea timpului, acest volum modest (144 de pagini) și-a sporit numărul de cititori datorită, în primul rînd, creșterii interesului pentru musulmani și lumea musulmană la noi, ca și pretutindeni în lume, dar și datorită creșterii nivelului general de cultură în țara noastră: nu numai că citim mai mult, dar și călătorim mai mult, iar alții ne vizitează mai des decît odinioară. Musulmanii au căpătat chip, chipuri diferite, nu mai sînt doar conaționalii noștri turci și tătari, și nici doar comercianții cu care ne obișnuiserăm, ci sînt și oameni de afaceri, medici, ingineri, mari proprietari de terenuri agricole, de restaurante și hoteluri, unii dintre ei căsătoriți cu românce, care adesea le-au adoptat religia. Cei mai mulți dintre conaționalii noștri știu acum că nu toți musulmanii sînt arabi și că nu toți arabii sînt musulmani, că islamul nu este legat numai de turci, că musulmani de multe alte origini etnice se găsesc în lume, dar și la noi în țară și în țările învecinate.

Introducere în islam își propunea prezentarea islamului cu accent pe problemele de dogmă și de cult: prima mare secțiune a lucrării, cea care reproduce, în linii mari, vechea mea carte, își concentrează atenția asupra acestor tipuri de probleme. Următoarea secțiune se referă la răspîndirea islamului în lume, mai ales în zilele noastre, cu accent final pe Europa, iar apoi cu referire specială la islamul din România. Cea de-a treia secțiune a cărții este consacrată relațiilor dintre islam și alte religii și dialogului dintre musulmani și creștini la toate nivelurile.

Cartea este concepută în întregul ei în spiritul înțelegerii între oamenii aparținînd diverselor religii. Se vorbește foarte mult în lumea noastră despre dialogul între religii, despre necesitatea unui asemenea dialog în condițiile în care lumea a devenit tot mai interdependentă. Au apărut numeroase publicații pe tema dialogului, se organizează peste tot conferințe, dezbateri, iar țara noastră nu face excepție. Dar teama de prozelitism, ca și dorința efectivă a unora de a-i converti pe alții împiedică și astăzi, într-o anumită măsură, un dialog senin între creștini și musulmani, pretutindeni în lume. Mulți însă sînt convinși, de o parte și de alta, că dialogul este necesar și urgent și că, oricît de patetic sună aceste cuvinte ale unui musulman din Pakistan, „trebuie să învățăm să trăim într-o comunitate de dimensiuni universale dacă nu vrem să fim condamnați la dispariție după ce ne vom fi omorît între noi”.

Încă din prefața la cartea sa mai veche consacrată dialogului între creștini și musulmani (Orientation pour un dialogue entre chrétiens et musulmans, Paris, 1981), Maurice Borrmans arăta: „Dacă odinioară istoria a putut să cunoască o relativă divizare a lumii în țări musulmane, creștine și altele, astăzi nu mai este același lucru, se pare, din moment ce comunități creștine, vechi sau recente, autohtone sau străine, sînt prezente pretutindeni și din moment ce comunități musulmane sînt de pe acum puternic implantate în Europa Occidentală și în America, ca să nu mai vorbim de țările pe care islamul le-a marcat în mod special cu amprenta sa religioasă și politică”. În zilele noastre, comunitățile de musulmani sînt mult mai prezente decît atunci cînd Maurice Borrmans scria aceste cuvinte, iar problemele care se pun sînt și mai acute.

Cunoașterea reciprocă, dialogul fără condiții prealabile constituie baza necesară pentru conviețuire și înțelegere între reprezentanții diverselor religii – în cazul la care ne referim aici, avem două religii monoteiste, cu elemente comune în credință și cult. Toate aceste observații privind bazele pe care se poate clădi înțelegerea sînt mult mai valabile acum decît erau în urmă cu aproximativ 20 de ani, cînd a apărut prima versiune a acestei cărți. Manifestările de paternalism din partea unor occidentali care cred că trebuie să îi sfătuiască pe musulmani cum trebuie să reformeze islamul (legislația islamică, de pildă) sînt rău văzute nu numai de către musulmani, ci și de creștinii care cred că le revine musulmanilor înșiși alegerea modului în care vor să se adapteze civilizației moderne.

Sursele acestei cărți vin atît din lumea arabă, cît și din Europa, de unde provin și unii dintre cei mai cunoscuți autori de lucrări despre islamul medieval, ca și despre islamul de astăzi. Interesul pentru islam, pentru dialog este comun în zilele noastre tuturor creștinilor, dar nu numai lor. Poate că accentul cade uneori mai des în această carte pe poziția unor autori din Europa Occidentală, și mi se pare firesc să fie așa, nu numai pentru că am avut posibilitatea să cunosc direct personalități din această zonă care au făcut din cunoașterea religiei islamice, a musulmanilor, preocuparea întregii lor vieți, ci și pentru că acestei Europe îi aparținem și noi și tradițiile noastre. Acestor tradiții le este proprie și voința de a promova o cale de înțelegere, un dialog între religii și culturi, pentru care se caută de mai multă vreme nu doar temeiuri istorice, ci și mijloace concrete. Convingerea că acest lucru este posibil mi-a fost întărită și de bunele relații care există de multă vreme între creștini și musulmanii din țara noastră, turci și tătari, precum și alții, musulmani din Orientul Apropiat care au venit aici în ultimele decenii.

Mai mult decît în prima versiune a acestei cărți, am încercat să răspund aici întrebărilor pe care conaționalii noștri și le pun despre islam și musulmani în epoca modernă, dar și să corectez unele dintre vechile prejudecăți care există nu numai la noi. Am fost tentată, la un moment dat, să urmez exemplul unui autor de origine arabă care trăiește în Europa Occidentală, Malek Chebel, și care a publicat recent, în franceză, după multe alte lucrări consacrate arabilor, o carte cu titlul Islam ale cărei mici capitole au titluri sub formă de întrebări, de exemplu:

– Profetul a scris, oare, Coranul?

– Oare toți musulmanii înțeleg Coranul?

– De ce islamul s-a născut în Peninsula Arabă?

– De cînd datează întîlnirea dintre Occident și islam?

– Ce este basmala?

– De ce nu există reprezentări ale lui Dumnezeu în islam?

– Poate un musulman să se căsătorească cu o nemusulmană?

Și așa mai departe, 100 de întrebări și pseudoîntrebări, toate menite să introducă informații într-o manieră atrăgătoare, în concepția autorului, descumpănitoare, poate, în concepția altora. Las la o parte formulările întrebărilor, cel puțin ciudate, uneori.

Nu ignor întrebările, dar cred că mai există lucruri elementare, ținînd de bazele islamului, care trebuie să se bucure de o prezentare simplă, chiar dacă există acum pe piața din România numeroase cărți pe tema islamului, fie de autori români, fie traduse, unele aparținînd unor musulmani, altele unor nemusulmani. Sînt cărți de toate felurile, unele foarte serioase, altele naive și uneori răuvoitoare, poate nu din rea intenție, ci din ignoranță.

În această carte nu mă refer doar la religia islamică, ci și la întreaga civilizație care s-a născut sub oblăduirea islamului și pe care islamul a marcat-o cu pecetea sa. Ea este scrisă mai ales pentru concetățenii noștri care au cel puțin un nivel mediu de cultură și care vor să se informeze în legătură cu o religie monoteistă ce are un mare număr de adepți în lume, printre care se numără și conaționali de-ai noștri: în total, în jur de 1,5 miliarde, după ultimele estimări. Există o mare varietate de oameni în islam, așa cum și sub oblăduirea creștinismului au trăit, trăiesc și creează o mulțime de oameni albi și negri, de culturi diferite, cu limbi diferite. Dacă a fost posibil pînă acum să trăim alături de musulmani sau împreună cu ei atîtea secole, nu putem decît să sperăm că va fi posibil și de acum încolo să trăim împreună.

În societatea musulmană, apartenența religioasă este un element de primă importanță pentru fiecare individ. Toți oamenii trebuie să aibă o religie, ateii nu sînt luați în considerare. Mișcările și partidele de stînga, acolo unde nu sînt interzise, utilizează prevederi ale Coranului care pot fi considerate special adaptate oamenilor sărmani sau care vorbesc în diferite forme despre egalitate și dreptate. Impresionează în lumea musulmană, și mai ales la arabi, prezența a numeroase formule referitoare la credința islamică, și în primul rînd la Dumnezeu, utilizate în viața de fiecare zi.

Unele dintre acestea au fost adunate de M. Piamenta într-o carte apărută acum peste 30 de ani (Piamenta, 1979), care le-a organizat și comentat pornind de la tipul de semnificații pe care le exprimă ele și la circumstanțele în care se rostesc: urări de toate felurile, în legătură cu diverse evenimente sau întîmplări din viața de fiecare zi, condoleanțe, cereri de ajutor, de protecție, de sprijin, expresii ale sentimentelor de teamă și încredere, de mulțumire lui Dumnezeu, de admirație, de speranță. Numele lui Dumnezeu (Allah) este prezent direct sau prin aluzii în toate aceste numeroase formule: de exemplu, formula contrasă bismi (Al)lah este o formulă care se rostește la orice început, de drum sau de orice activitate; wa-llahi („jur pe Dumnezeu”, „zău”) este o formulă introductivă, fără o semnificație anume; li-llah sau li wajhi-llahi („pentru Dumnezeu”, „pentru obrazul lui Dumnezeu”) este echivalentul lui „gratis”, „de pomană”; spui khaf rabbak („teme-te de Domnul tău”) unui negustor care vrea să te înșele, un fel de „te bate Dumnzeu!” ș.a.m.d. Este un adevărat sistem legat strîns de credință și de universul cultural al membrilor comunității islamice, indiferent de gradul lor de educație școlară sau religioasă.

Formulele, în limba arabă literară, sînt comune tuturor arabilor, deși, cum se știe, în viața zilnică se utilizează numeroase dialecte, diferite în diverse zone geografice ale lumii arabe sau în diverse țări în care islamul este religie dominantă, așa cum comună este referirea la Coran și la expresiile coranice. Referirile în diferite forme la Coran, la viața Profetului, la istoria sacră sînt și cele care dau o anumită unitate, stilistică și tematică, arhitecturii și artei din toate țările islamice și conferă personalitate marilor orașe musulmane dintotdeauna. Chemările la rugăciune care răsună în fiecare zi contribuie și ele la personalitatea orașului musulman.

Se adaugă la aceste trăsături comune pe teritoriul islamului și modul în care este cinstit pretutindeni Coranul: exemplare din Coran împodobite, miniaturizate, cu foițe sau coperți aurite, versete din Coran pe bijuterii din aur sau alte metale mai mult sau mai puțin prețioase etc. De asemenea, versete din Coran pot fi imprimate pe materiale textile, pînzeturi scumpe cu diverse destinații, mai ales de podoabă. Musulmanii își împodobesc și mașinile cu citate din Coran sau din alte scrieri legate de religie. Nu se pun versete din Coran pe podele sau pe covoare pe care se calcă și nu se aruncă hîrtii imprimate cu versete din Coran: acestea se ard, nu se aruncă la gunoi.

Înfățișarea exterioară a individului constituie uneori nu numai un semn al apartenenței la islam, ci și al formei de islam pe care musulmanul o adoptă. Barba, care era odinioară semn al unor demnități religioase, a ajuns în ultimele decenii un semn al apartenenței la islamul politic. Portul basmalei sau al vălului de către femei, practică parțial abandonată în unele țări musulmane în urmă cu aproximativ 40-50 de ani, a fost reluat aproape ostentativ și în lumea islamului, și în țările occidentale în care islamul este minoritar.

În ce mă privește, am cunoscut islamul din cărți, în biblioteci din România și din alte țări europene, înainte chiar de a întîlni direct musulmani. Primii adepți ai islamului pe care i-am cunoscut au fost musulmani turci și tătari, colegi de facultate și mai apoi de catedră: pe unii dintre ei i-am văzut și la ei acasă, în Dobrogea. Am fost apoi oaspete (musafir este un cuvînt de origine arabă, care înseamnă „călător”) în universități și instituții de cultură, dar și în casele unor familii de musulmani din lumea arabă, din România, din Elveția, din Franța, case ale unor oameni aparținînd diverselor clase sociale. Am cunoscut intelectuali musulmani în diverse țări arabe, am cunoscut arabi în România, ca doctoranzi sau ca rezidenți. Am fost impresionată peste tot de ospitalitate, de căldura cu care sînt primiți oaspeții.

Am reținut de multă vreme cuvintele unui cunoscut specialist francez în islam, Louis Massignon: „Pentru a-l înțelege pe celălalt, nu trebuie să ți-l anexezi, ci să-i devii oaspete”. Din această perspectivă am încercat să prezint aici religia islamică și pe adepții ei.

Cîteva precizări
privind transcrierea cuvintelor arabe

Se pune problema transcrierii cuvintelor arabe în limba română pentru că întreaga terminologie la care ne vom referi în continuare este, la origine, în limba arabă.

Există o legătură indestructibilă între islam și limba arabă: Profetul islamului este arab, Coranul i-a fost revelat în limba arabă și întreaga cultură dezvoltată sub oblăduirea islamului este în limba arabă. Arabii constituie astăzi o minoritate în lumea musulmană, limbile vorbite de ei sînt varietăți diferite ale arabei clasice, dar și ei, ca orice musulman, învață araba literară la școală și o utilizează în toate împrejurările care se ridică deasupra cotidianului: în manifestări legate de religie în primul rînd.

Ca și în precedenta formă a lucrării de față, vom utiliza o transcriere simplificată a cuvintelor arabe, pentru că numai aceasta este accesibilă publicului larg, căruia această carte i se adresează în primul rînd. Nu trebuie să uităm că un număr destul de mare de sunete arabe sînt specifice doar acestei limbi și, eventual, unor limbi înrudite, ceea ce face ca nici o transcriere care utilizează numai semne din alfabetul nostru să nu fie întru totul „corectă”, adică exactă.

Pe de altă parte, transcrierea fonetică utilizată de către specialiști, cu semne speciale care notează, de exemplu, vocale lungi, consoane emfatice sau interdentale, nu este accesibilă decît cunoscătorilor limbii arabe.

Nu putem aspira nici la o formulă de transcriere simplificată unitară în limba română, pentru că avem de-a face, în această carte, ca și în altele, cu mai multe categorii de cuvinte din limba arabă, unele intrate de mai multă vreme în uz pe diverse căi, iar altele intrate mai recent, fără să fi dobîndit încă o formă stabilă. În prima categorie intră cuvinte precum Coran, moschee, muezin, cadiu, iar în a doua cuvinte ca jihad, waqf, ulema. Ultimul cuvînt, ulema, încearcă să reproducă un plural al unui cuvînt care ar putea să fie transcris aproximativ cu alim și care înseamnă „savant”, învățat în probleme ale religiei. Cuvîntul apare des la plural pentru că acești savanți constituie un fel de corp, cu putere și influență mare în țările musulmane.

În ultimul secol, cuvintele referitoare la islam sînt transcrise mai ales în forma în care ele apar în franceză sau engleză, de aceea este bine să știm că o succesiune de două consoane nu apare la început de cuvînt în arabă și că sh, de exemplu, transcrie ș din limba noastră: shiism, shiit se pronunță în română „șiism”, „șiit”; w transcrie u semiconsonantic, așa că numele statului arab căruia noi îi spunem Kuweit este, în arabă, Kuwait (o consoană v nu există în limba arabă literară). Transcriem cu dh un z interdental, adică o consoană care seamănă cu cea inițială din this din engleză.

Este greu să răspunzi cînd cineva te întreabă care este forma corectă în limba română a cutărui cuvînt din arabă, pentru că te întreabă, de fapt, cum se scrie cuvîntul respectiv, pe care jurnaliștii noștri îl scriu în mai multe feluri. Nu este cazul să acordăm o importanță prea mare felului – variat – în care apar transcrise cuvintele arabe referitoare la islam în limba română din moment ce transcrierea noastră tinde să o reproducă pe cea din limba care are cea mai mare importanță la un moment dat pentru noi, pentru cultura noastră: odinioară, franceza, mai recent, engleza. Există mai multe sunete în limba arabă care nu au echivalent în română sau în alte limbi pe care le cunoaștem, așa că nu trebuie să ne facem probleme speciale în legătură cu pronunția cuvintelor din această limbă. Multe cuvinte referitoare la islam s-au încetățenit sub forma în care apăreau în lucrări despre islam scrise cu multă vreme în urmă: cînd vedem scris ouled vom citi „uled”, cînd vedem waqf vom citi „uaqf” pentru arabi, „vaqf” pentru turci etc. Este de dorit, în general, să folosim cuvîntul arab pentru o semnificație pe care nu o cunoaștem, pentru că riscăm să greșim: traducem waqf, de exemplu, prin „legat, fundație pioasă”, dar ca să înțelegem despre ce este vorba va trebui să aflăm mai multe despre acest tip de legat care servește, printre altele, ca sistem de finanțare a cultului, a școlilor etc. Este mai bine deci să lăsăm cuvîntul în forma arabă, pentru a arăta că este vorba de o instituție caracteristică.

Dar mijloacele de comunicare și contactele cu lumea arabă ne-au obișnuit acum cu cuvintele şi cu sonoritățile arabe. În textul acestei cărți se găsesc numai cuvinte arabe legate de islam, cu largă circulație la noi și în alte părți. În afara celor de mult intrate în română (de tipul cadiu, muezin), se găsesc adesea cuvinte arabe care au forma grafică din engleză. Le-am păstrat așa ca să fie recunoscute de către cei destul de mulți care citesc și în România publicații în această limbă.

Capitolul I

Religia islamică

Islam: credinţă şi ritual

Termenul islam desemnează religia monoteistă care are la bază Coranul şi al cărei Profet este Muhammad. Prin extensiune, cuvîntul islam se referă şi la întreaga civilizaţie, cu un cadru legislativ unic, cu structuri politice specifice, cu tradiţii sociale şi morale care se revendică de la această religie.

Cuvîntul are la bază verbul arab aslama, care înseamnă „a se supune”, „a se dărui în întregime” – de aici, în Coran, „a se încredinţa întru totul lui Dumnezeu”, atitudine considerată specifică adevăratului credincios. Din punctul de vedere al islamului, monoteismul absolut este consubstanţial naturii umane şi religia islamică nu face decît să restituie – prin Coran, ultima revelaţie adresată întregii umanităţi – puritatea originară a unei credinţe pe care creştinii şi evreii ar fi modificat-o şi ar fi trădat-o.

Islamul este o religie centrată pe o carte – Coranul – revelată în întregime Profetului Muhammad: acesta nu este altceva decît un transmiţător şi orice analogie cu persoana lui Iisus Hristos din creştinism este contrară spiritului religiei islamice. Islamul nu este „mahomedanism”, pentru că în ochii musulmanilor Muhammad este un om ca toţi oamenii, un om căruia i s-a încredinţat Mesajul şi care constituie, prin întreaga sa comportare, un exemplu de urmat pentru credincioşi.

Analogia este posibilă între funcţia pe care o îndeplineşte Iisus Hristos pentru creştini şi funcţia pe care o îndeplineşte Coranul pentru musulmani, acesta fiind, din punctul lor de vedere, Cuvîntul lui Dumnezeu devenit Scriptură. Iisus este prezent în textul coranic ca unul dintre profeţi, fiul Mariei, trimis pentru a continua Revelaţia pe care vine s-o desăvîrşească Muhammad.

Adeptul religiei islamice este numit în arabă muslim, cuvînt care a circulat şi la noi, în vechime, sub această formă. Cuvîntul musulman este preluat din franceză şi reproduce aproximativ cuvîntul persan care adaugă la muslim desinenţa adjectivală an. Cuvîntul mahomedan, care circulă şi în română – ca şi în alte limbi – cu sensul de „adept al islamului”, nu are un echivalent arab pentru bunul motiv că islamul nu este considerat „religia lui Mahomed”, cum apare definit de unele dicţionare: ca şi mahomedanism, mahomedan, este construit în Europa după modelul lui creştin, datorită identificării abuzive a rolului lui Muhammad pentru islam cu cel al lui Hristos pentru creştini.

Pornind de la concepţia islamului conform căreia acesta face parte din natura umană, orice om s-ar naşte musulman, părinţii fiind cei care îl fac să devină adept al unei alte religii. Islamul nu cunoaşte un ritual echivalent botezului creştin, cu toate că în concepţia unor musulmani circumcizia apare ca un gest ritual cu semnificaţii asemănătoare.

Aderenţa la islam înseamnă atît credinţa prezentă în suflet şi afirmată prin cuvinte, cît şi manifestarea acesteia prin îndeplinirea unor obligaţii rituale de origine divină şi prin întregul comportament individual şi social. Mărturia de credinţă (şahada) constă în a afirma că nu există altă divinitate decît Dumnezeu (Allah) şi că Muhammad este trimisul lui Dumnezeu. Formula reprezintă pentru musulmani rememorarea pactului primordial (mithaq) existent din eternitate între Dumnezeu şi oameni, prin care aceştia se angajează să-l recunoască drept stăpîn atotputernic: îndeplinirea prescripţiilor coranice este o garanţie a fidelităţii faţă de acest pact. Alături de Coran, exemplul Profetului Muhammad constituie sursa din care se inspiră prescripţiile legislaţiei islamice privind ritualul. Obligaţiile rituale cele mai importante sînt: rugăciunea, dania, postul şi pelerinajul, la care se adaugă, ca o condiţie prealabilă, mărturia de credinţă.

Credinţa unică, practicile rituale unice, întregul comportament reglementat în cele mai mici detalii îi fac pe musulmanii de pretutindeni membri ai unei comunităţi unice, solidare, despre care Coranul afirmă că este „cea mai bună dintre comunităţi” (3, 10).

Monoteismul islamic

Islamul se reprezintă pe sine drept cel mai pur monoteism. Partea cea mai importantă a crezului musulman afirmă fără echivoc: la illah illa Allah („nu există altă divinitate decît Dumnezeu”). Semnificaţia formulei poate fi înţeleasă mai bine dacă ştim că numele Allah este interpretat drept forma cu articol definit a substantivului ilah („divinitate”, „zeu”) şi că divinitatea cu numele de Allah era cunoscută încă dinainte de predica lui Muhammad ca zeitate supremă, creator al lumii, alături de alte divinităţi, subordonate lui. În Coran, păcatul capital este acela de a-i asocia lui Allah alte divinităţi, iar duşmanii islamului prin excelenţă sînt al-muşrikuna, „asociaţioniştii”, „politeiştii”, deci. Din acest motiv s-a spus că nu se poate traduce formula islamică Allahu akbar prin „Allah este cel mai mare”, cum ar sugera forma akbar interpretabilă în alte ocazii drept comparativ-superlativ, căci aceasta ar presupune un termen de comparaţie, lucru pe care monoteismul absolut proclamat de islam nu-l poate admite (se traduce, de aceea, în mod obişnuit cu „Allah este Mare” sau „Allah este foarte Mare”).

Monoteismul absolut al islamului nu este afirmat numai în opoziţie cu politeismul, ci şi în raport cu creştinismul. Treimea creştină le apare musulmanilor ca o formă de a-i admite niște asociaţi lui Dumnezeu: nu se poate ca Dumnezeu să aibă un fiu, se spune în Coran, aşa cum el nu poate să participe la condiţia umană prin experienţa morţii, chiar dacă aceasta ar fi spre binele oamenilor. Dumnezeu este Absolutul şi omul reprezintă relativul: nici o idee de manifestare, de încarnare, de cădere a divinităţii în natura umană păcătoasă nu este concepută de islam.

Musulmanii afirmă că nici o altă religie nu realizează transcendenţa lui Dumnezeu mai mult decît islamul. În viziunea islamică, numai Dumnezeu este absolut liber, pentru că este infinit; inteligenţa, voinţa, logosul sînt calităţi divine pe care El le încredinţează oamenilor şi care se întorc la El.

Creştinii şi musulmanii vorbesc oare despre acelaşi Dumnezeu? se întreabă creştinii atenţi la modul în care teologii aparţinînd celor două religii formulează atributele divinităţii. Problema se leagă şi de modul în care transpunem numele de Allah în limbile unor popoare creştine. S-ar putea spune că evoluţia ideilor privind această echivalare urmează, în mare, avatarurile imaginii pe care şi-o face Europa creştină despre islam şi, mai recent, avatarurile concepţiei despre dialog între creştinism şi islam. Păstrarea formei Allah în textele traduse şi în cele în care se vorbea despre islam corespunde unei perioade în care islamul apărea ca o religie exotică, iar unora le apărea chiar ca o formă de politeism. Mai aproape de noi, promovarea dialogului, sublinierea unităţii religiilor monoteiste aduce cu sine îndemnul de a echivala Allah cu „Dumnezeu”, tocmai pentru a sublinia această unitate. Acestui îndemn ne-am străduit să-i răspundem în cele ce urmează, chiar dacă în ultima vreme se aud din nou voci care ne îndeamnă să accentuăm diferenţele între religii, inclusiv prin limbaj.

Coranul

Coranul este cartea sfîntă a musulmanilor care adună la un loc revelaţiile transmise lui Muhammad. Cuvîntul arab Qur’an poate fi explicat ca derivînd din verbul qara’a, care apare în Coran cu sensul de „a recita”, „a predica”, şi înseamnă, în cazul în care se acceptă această origine, „Predica”. Sensul în care se utilizează mai tîrziu este cel de „culegere de revelaţii sub formă scrisă”. În paralel, pentru acelaşi sens, se utilizează şi Al-kitab, „Cartea”, „Scriptura”.

Termenul care se mai foloseşte pentru Coran, sintetizînd, de fapt, conţinutul său, este Al-zikr, cu sensul de „invocare”. Alături de acesta apare şi Al-furqan, cuvînt care înseamnă „separare”, „distincţie”: cu aplicare la Coran, el este explicat de către musulmani ca „distincţie între adevăr şi fals”, deci „Cel care tranşează definitiv”.

Pentru capitolele din Coran (în număr de 114), termenul care se foloseşte este sura, cuvînt de origine necunoscută, denumind la început revelaţiile separate transmise lui Muhammad la Mecca şi Medina. Fiecare sura este împărţită în versete (sing. aya), în total, 6.236 de versete. Cuvîntul aya înseamnă „semn”, „dovadă” – semn, dovadă a existenţei lui Dumnezeu şi a puterii sale nemărginite. Utilizarea cuvîntului cu sensul de diviziune a Coranului mai mică decît sura se leagă de concepţia lui Muhammad în legătură cu misiunea sa: revelaţiile care îi sînt transmise sînt singurele „miracole” pe care le revendică pentru sine, ca „semn” al învestiturii sale divine.

Muhammad consideră revelaţiile sale ca provenind din ceruri, de la „tabla bine păstrată” (al-lawh al-mahfuz), „maica scripturilor”. Cărţile sfinte ale evreilor şi creştinilor au aceeaşi origine cu a Coranului, ceea ce explică faptul că toate trei coincid, în parte, dar ele, conform concepţiei musulmane, au fost uitate, ignorate, falsificate. Mesajul în haină arabă care i se transmite lui Muhammad vine să restituie revelaţia în puritatea sa iniţială.

Mesajul îi apare lui Muhammad ca dictat în întregime prin intermediul îngerului Gabriel şi totul arată că Profetul era convins de acest lucru: gîndul său propriu apare separat de ceea ce i se transmite, de ceea ce Dumnezeu (care apare cel mai adesea ca „noi”) îl îndeamnă să spună (qul, „spune!”). Nesinceritatea lui Muhammad sau caracterul patologic al stărilor sale de graţie sînt teme vechi ale polemicii creştine antimusulmane şi trebuie tratate ca atare.

În concepţia musulmanilor, Coranul nu poate fi rezumat, ceea ce este valabil, ni se spune, pentru toate cărţile marilor religii. Dezordinea aparentă ascunde o unitate care rezultă din afirmarea monoteismului absolut, din îndemnul la respectarea pactului încheiat între Dumnezeu şi oameni dintotdeauna, din anunţarea Judecăţii de Apoi.

Există o diferenţă de conţinut şi stil între surele de la Mecca şi cele de la Medina. Primei perioade, dominată de afirmarea absolutei unicităţi, de anunţarea iminenţei Judecăţii de Apoi, îi corespunde un stil oratoric, rimat şi ritmat, iar celei de-a doua perioade, dominată de teme legate de organizarea religioasă şi socială a comunităţii, îi corespunde un stil mai puţin poetic, cu fraze mai ample. Diferenţele dintre cele două perioade nu sînt nete: găsim, de pildă, naraţiuni referitoare la misiunile succesive ale profeţilor sau la alte teme, în ambele perioade. Cînd se examinează surele din Coran în ordine cronologică, se observă că în prima perioadă se plasează, în general, cele mai scurte, iar în perioada a doua, cele mai ample. În structura actuală a Coranului, ordinea nu este cronologică, ci legată de lungimea descrescîndă a surelor.

Se ştie că Muhammad nu şi-a notat în scris revelaţiile, deşi scrierea era, cu siguranţă, răspîndită în cetatea comercială care era Mecca din acele vremuri şi el însuşi, după cîte se pare, ştia să scrie şi să citească (termenul ummi, care i se aplică în Coran, nu însemna „analfabet”, cum înseamnă astăzi, ci „om de rînd”, necunoscător al legii divine). Numeroşi tovarăşi ai lui Muhammad ştiau pe de rost sure din Coran sau chiar Coranul în întregul lui, iar unii aveau notate în scris părţi din Carte, pe omoplaţi de cămile, pe foi de palmier sau pe pergament. De pe atunci existau unele variante, iar ele se înmulţesc inevitabil după moartea celui care ar fi putut arbitra, eventual, unele dispute. Primul calif, Abu Bakr, conştient că textul sacru se află în primejdie şi că trebuie să-l prezinte comunităţii sub o formă unică, l-a însărcinat pe scribul lui Muhammad, Zayd ibn Thabit, să grupeze revelaţiile şi să dea un text complet. Textul întocmit de acesta a trecut de la califul Abu Bakr la califul Omar şi de la acesta din urmă la fiica sa, care l-ar fi pus, se pare, la dispoziţia unui grup însărcinat de califul următor, Othman, să întocmească un text definitiv, folosind şi alte texte parţiale păstrate de unii dintre cei ce s-au aflat în apropierea Profetului. Acesta este textul de bază care a ajuns pînă la noi. Deoarece textul utilizează o scriere incompletă, care nu nota vocalele şi utiliza acelaşi semn pentru mai multe consoane diferite, s-a pus problema definitivării lui şi a eliminării ambiguităţilor. Deşi scrierea arabă obişnuită nu notează nici pînă astăzi vocalele, în textul Coranului ele au fost introduse într-o perioadă care nu poate fi stabilită cu exactitate, dar care este plasată înainte de anul 728.

Diferenţe de lectură – în general nesemnificative – continuă să existe şi după această dată. Există cîteva „lecturi” recunoscute oficial: 7, 10 sau 14. Comentariile la Coran, foarte numeroase, sînt legate nu numai de limba sa, devenită parţial opacă şi pentru arabi şi care trebuia explicată noilor convertiţi la islam, ci şi de conţinut, în funcţie de interesul pe care diferite pasaje îl prezintă din punctul de vedere al legislaţiei canonice, al teologiei, al diferitelor secte şi tendinţe mistice. O întreagă literatură se naşte pentru a explica „miracolul” Coranului, frumuseţea sa de neatins, caracterul său inimitabil (i’jaz).

Întreaga concepţie cu privire la „revelaţia încheiată” pe care o reprezintă Coranul şi la perfecţiunea de neatins a formei sale justifică atitudinea autorităţilor religioase în legătură cu posibilitatea traducerii. În principiu, Coranul este intraductibil pentru că orice traducere este o interpretare, ceea ce înseamnă că traducătorul adaugă gîndirea sa umană cuvîntului lui Dumnezeu, revelat în Coran în formă perfectă. S-a spus, de asemenea, că a traduce Coranul ar însemna a rupe unitatea comunităţii islamice, care se bazează pe limba arabă a Coranului. Cu toate acestea, au apărut, mai ales în secolul XX, o serie de traduceri oarecum oficiale în limbile popoarelor care au aderat la islam, acceptate ca explicaţii ale sensurilor Coranului, dar care nu pot înlocui în nici un fel textul sacru. Există traduceri numeroase şi în principalele limbi europene, datorate orientaliştilor, iar numărul lor sporeşte în fiecare an. La noi, singura traducere completă este cea a lui Silvestru Octavian Isopescul, apărută la Cernăuţi în 1912 şi care, deşi apare ca fiind făcută „după originalul arabic”, datorează mult şi unor traduceri germane pe care autorul le menţionează în prefaţă. Unele dintre greşelile şi omisiunile din traducerea românească pot să se datoreze modelelor, de altele este responsabil autorul ei. În întregime, ea poartă amprenta unui tipar de înţelegere a Coranului specific sfîrşitului secolului al XIX-lea şi începutului secolului XX. Rămîn însă remarcabil de adecvate limbajul uşor arhaizant, stilul liturgic în care autorul transpune un text înţeles în semnificaţiile sale esenţiale, în măsura în care un text de un asemenea tip îşi poate dezvălui semnificaţiile în traducere.

Celor care nu cunosc limba arabă pentru a citi Coranul în original, celor care nu ştiu că arabofonii înşişi au nevoie de o temeinică pregătire şi de comentarii adecvate pentru a-l înţelege, orice traducere, începînd cu cea mai accesibilă pentru ei, li se pare o trădare pentru că nu corespunde aşteptărilor lor: nu este nici o expunere a principiilor unei religii, nici o culegere de pilde, de vieţi ale sfinţilor, de rugăciuni. Cei care cunosc Biblia găsesc în Coran asemănări mai ales cu Vechiul Testament. Discursul profetic, discursul legislativ, discursul narativ, discursul sapienţial, imnul se amestecă în Coran într-un mod care îi deconcertează pe cei nepreveniţi.