© 2013 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3702-7

ISBN PDF: 978-973-46-3703-4

ISBN print: 978-973-46-3538-2

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: ilustraţie de Manuela Oboroceanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

FLORIN LĂZĂRESCU (n. 1974), prozator şi scenarist ieşean. Absolvent al Facultăţii de Litere, Universitatea „Al.I. Cuza”, Iaşi (1998). A mai publicat la Polirom romanele Ce se ştie despre ursul panda (2003), Trimisul nostru special (2005; tradus în franceză, germană, spaniolă, italiană, slovenă, maghiară şi croată) şi volumul de povestiri Lampa cu căciulă (2009). Coautor, împreună cu Lucian Dan Teodorovici şi Dan Lungu, al volumului de povestiri Pas question de Dracula... (Editions Non Lieu, Paris, 2007). (Co)scenarist pentru Lampa cu căciulă (2006, regia Radu Jude, câştigător la numeroase festivaluri internaţionale de film pentru cel mai bun scurtmetraj, printre care Sundance, SUA), O umbră de nor… (regia Radu Jude, în premieră la Cannes, 2013), Aferim! (în preproducţie, regia Radu Jude), Lindenfeld (în preproducţie, regia Radu Gabrea), serialul TV Animat Planet Show, difuzat timp de opt sezoane pe Antena 1.

1

Ciudat mai e oraşul după miezul nopţii. Zici că-i altul.

Odată golit de oameni, acesta capătă contururi uşor ireale. O bicicletă legată de copac, într-un colţ de umbră, pare un extraterestru captiv care o face pe-a mortul, aşteptând răbdător un moment de neatenţie ca să-şi taie lanţul şi s-o şteargă de pe Pământ. Personajele înrămate în panourile publicitare luminoase arată ca nişte fiinţe prefăcute în stană de piatră de cine ştie ce vrăjitoare, aspru pedepsite pentru naiba are habar ce vină. Stâlpii de iluminat – nişte uriaşi schilozi înfometaţi, cu capul în jos, ţinând umili, de camuflaj, câte un neon aprins în gură, pândind întârziaţii care se grăbesc acasă, pregătiţi să se repeadă asupra lor şi să-i înfulece. Un şotron trasat cu colţul unei bucăţi de cărămidă roşie – o inscripţie mistică pe care, odată ce ai călcat, după trei salturi într-un picior, treci pe cealaltă parte a realităţii. Un câine buimac, lătrând răguşit întunericul – singurul supravieţuitor al unui sfârşit de lume. În fine, blocurile – cavouri exagerat de somptuoase, care spre dimineaţă, ca la o apăsare de buton, îşi vor elibera creaturile pe jumătate vii, pe jumătate moarte ce se vor chinui să-i dea existenţei o noimă.

Pe la 2 noaptea, abia ieşit din casă, Evghenie păşeşte repezit pe o stradă oarecare a unui oraş de provincie, cu şapca îndesată peste începutul de chelie, cu rucsacul în spate. Şi brusc, ascultând ecoul scos de tocurile ciocatelor sale la atingerea cu asfaltul, îi trece prin cap că papucii sunt cea mai mare descoperire din istoria omenirii, pe lângă care îmblânzirea focului e nimic. Tocmai văzuse pe Discovery că responsabil pentru o aşa invenţie a fost un homo sapiens din Paleoliticul mijlociu, acum vreo patruzeci de mii de ani. Într-o peşteră din Rusia s-a găsit un schelet din acele vremuri, care, după o analiză amănunţită a oaselor tălpilor, demonstrează fără loc de îndoială că atât de demult răposatul purtase sandale. Însă lui Evghenie îi e limpede că nu acela născocise papucii. Să găseşti în zilele noastre fix scheletul primului posesor de sandale ar fi o coincidenţă prea mare. Chiar stranie.

Dar cum arăta inventatorul? Câtă vreme i-a luat să facă această mică desprindere de pământ, mai importantă la o adică decât primul pas pe Lună? Din păcate, nici măcar ştiinţa modernă nu-l poate afla, ca să-i expună scheletul cu picioarele deformate de primele lui sandale în vreun muzeu contemporan.

Deformate, se gândeşte el în continuare, pentru că un alt element cert e că respectivul homo sapiens nu a zăbovit să născocească atunci vreo diferenţă între stângul şi dreptul. Curbura tălpilor de papuci a fost descoperită mult mai târziu, de către un alt om pe care Evghenie refuză să şi-l mai imagineze acum. El se simte solidar doar cu prima fiinţă care şi-a încropit ceva de pus în picioare. Bucuria măruntă de a avea o pereche nouă de încălţări, pe care şi-o luase cu o zi în urmă, îl mai scoate parcă din ritmul împiedicat, ca prin noroi, al vieţii sale din ultima vreme.

Îşi dorise mai demult nişte ciocate. Cu vreo zece-cincisprezece ani în urmă erau la modă. E drept că nu mai văzuse recent pe nimeni să poarte aşa ceva, exceptând câteva personaje din westernurile de pe TCM. Când le-a zărit pe raftul unei dughene de cartier, a tresărit bucuros, le-a dat târcoale, l-a rugat pe vânzător să i le păstreze până se întoarce cu banii de-acasă şi le-a cumpărat în amintirea zilelor în care era îndrăgostit de o fată cu ţâţe mari – nici nu-şi mai aminteşte cum o cheamă – şi purta o pereche de adidaşi cu căptuşeala ruptă.

Frigul sfârşitului de iarnă nu e chiar atât de tăios, dar Evghenie îl simte pătruzându-i până la oase. Ajunge la locul stabilit pentru întâlnire, se aşază cu fundul pe refugiul de la o staţie de tramvai, se descalţă şi începe să-şi maseze uşor tălpile înţepenite de strânsoarea ciocatelor. Neonul care luminează staţia dă semne de îmbătrânire, filează, lăsându-l în semiîntuneric pentru o bună parte din timpul în care îşi dezmorţeşte picioarele. Iar când se reaprinde, Evghenie vede că un nepoftit se apropiase de el şi îl priveşte fix, nemişcat.

Îndreaptă încet capul, neavând curaj să-şi ridice prea mult şi ochii. Îşi dă seama cu cine are de-a face după duhoarea de spirt – chiar formol, parcă – pe care o răspândeşte curiosul. Îşi lasă tălpile în pace, sperând că presupusul beţiv, nemaiavând ce admira, o să plece. Degeaba. Respiraţia spirtoasă nu se îndepărtează. Evghenie îşi propune să numere în gând până la douăzeci – ba nu, hai să-i mai ofere o şansă, fie treizeci – şi să-i dea un cap în gură curiosului. Cea mai bună apărare e, până la urmă, atacul. Pe la optsprezece, beţivul îi întrerupe numărătoarea.

— Eşti şmecher? întreabă acesta, oarecum agresiv, provocator.

Evghenie stă în dubii dacă să-i răspundă omeneşte sau, totuşi, cu un cap în gură.

— Nu, doar mă odihnesc, alege el varianta blândă.

Beţivul e mulţumit de răspuns, ba chiar pare că acesta ar fi singurul pentru care Evghenie n-ar fi încurcat-o cu el:

— Cam când crezi că începe războiul?

— Habar n-am, strânge Evghenie din umeri. Nu depinde de mine.

— Eu cred că nu mai e mult, îşi dă cu părerea beţivul.

— Atunci, aşa o fi.

— Atunci, eu mă duc.

— Mergi sănătos.

Nepoftitul profită de sfat – ori pur şi simplu mânat de propria voinţă – şi pleacă legănându-se. Evghenie scoate din rucasc un aparat foto DSRL şi, fără să îl ducă la ochi, precum un pistolar experimentat, trage de la şold după conturul legănat care dispare în noapte. Îndeasă aparatul la loc, se încalţă şi patrulează prin staţia de tramvai.

Îi sună mobilul. Îl ia, priveşte la număr şi nu răspunde. Deşi continuă să ţârâie în buzunar, Evghenie nu-i acordă atenţie. Măsoară cu paşii regula, dacă o fi fost vreuna, după care se aprinde şi se stinge neonul. Un, doi, trei… două’şapte… stins! Un, doi, trei… aprins! Un, doi, trei… opt… Stins!… Un, doi, trei… patruş’nouă… stins! Nu există nicio regulă.

Apoi, în întunericul de după blocuri, se conturează un alt ciudat care îl priveşte fără să se mişte. Evghenie se înviorează când îl recunoaşte pe Cazimir. Îl strigă:

— Ce faci, vii odată? Că mă piş pe mine de frig!

Cazimir se apropie şovăielnic. Arată ca şi cum i-ar fi murit mama, dar, clar, nu băuse nimic, aşa cum i se păruse lui Evghenie după vocea de la telefon.

— Ţi-am zis că nu vin, îi reproşează el. Du-te acasă.

— Ţi-am zis că eu vin oricum, că-i problema ta dacă mă laşi să ies din pat, să mă îmbrac, să ajung aici şi să te aştept ca boul la două noaptea în staţia de tramvai de lângă blocul tău.

— Hai, du-te acasă, te rog eu, insistă Cazimir.

Evghenie îşi îndreaptă instinctiv mâna spre buzunarul cu ţigări şi, fără să-i mai pese că de trei zile reuşise să nu mai fumeze, îşi aprinde una.

— Bine, frăţioare, atunci du-te tu acasă, că eu tot aici stau.

Evghenie era de mult obişnuit cu crizele lui. Îl ştia din vremea liceului, când au fost colegi de bancă, iar asta înseamnă aproape un sfert de secol. Ciclic, indiferent de lucrurile frumoase care i se întâmplau în viaţă, pe Cazimir îl apuca depresia. Deşi reuşitele îi veneau aproape de la sine, parcă i se dăduse mai multe decât putea duce. Era scriitor de succes, avea o iubită frumoasă, era iubit, apreciat peste tot. Să fi fost Evghenie în locul său, nu şi-ar mai fi dorit nimic. Însă Cazimir refuza periodic să-şi mai accepte cursul lin al vieţii şi parcă îşi inventa singur necazuri.

Aparent, crizele lui erau cauzate întotdeauna de dragoste. Mai întâi pentru că, fără niciun fel de explicaţie, Cazimir refuza să se căsătorească oficial cu Irina. Evident, subiectul mariajului mai stârnea certuri între ei, dar nu într-atât încât să fie un motiv temeinic de depresie. Apoi, pentru că acesta se îndrăgostea periodic de altă femeie. Totuşi, Evghenie ştia că nu dragostea îi dădea crize lui Cazimir, ci invers: el doar se îndrăgostea prosteşte la depresie, nu era depresiv pentru că suferea din dragoste. Deşi susţinea mereu că o iubeşte pe Irina, când o lua razna, lăsa impresia că i s-ar putea topi sufletul şi după o babă de pe marginea drumului, văzută din fuga maşinii. „Ce privire tristă avea! Ce faţă de om chinuit, lipsit de orice afecţiune!“ „Şi, ce, trebuie s-o iubeşti tu?“, îi venea lui Evghenie să-l întrebe, dar în ciuda faptului că-şi spuneau direct, fără menajamente, aproape orice le venea la gură, se abţinea de fiecare dată.

Prin urmare, Evghenie e cumva pregătit să audă iarăşi o lungă şi nefericită poveste de amor.

— Iar te-ai certat cu Irina în privinţa nunţii? întreabă el pe un ton glumeţ, căutând să-l distragă pe Cazimir.

— Nu, răspunde el morocănos.

— Atunci de cine te-ai mai îndrăgostit?

— De nimeni?

— Atunci care-i problema?

Cazimir stă mut, pierdut, cu mintea pe altă lume.

— Era cât pe ce să iau bătaie, încearcă Evghenie să-l scoată dintr-ale sale, să-l atragă spre realitate.

— Când? devine Cazimir curios.

— Înainte să apari tu.

— Ei, da?!

— Da, mă, îi povesteşte Evghenie amuzat. A venit unul beat, s-a oprit şi se holba ameninţător la mine. Uite-aşa…

Îi arată cum se uita la el beţivul.

— Şi?

— Nimic. M-a întrebat dacă-s şmecher, i-am răspuns că nu şi a plecat.

Istorioara îl înveseleşte cumva pe Cazimir:

— Hai să bem o cafea. Mă cam piş şi eu pe mine de frig.

— La ora asta unde găsim ceva deschis?

— Ştiu eu un non-stop pentru taximetrişti.

Niciodată Evghenie n-a putut înţelege de ce, în situaţii de criză, Cazimir nu-l accepta în apartamentul său. Irina sigur n-avea o problemă cu asta, din contră, ştia că Evghenie îl linişteşte de fiecare dată. Dar nici el nu vroia să meargă la Evghenie acasă. Totdeauna prefera strada, mersul pe jos, de regulă după miezul nopţii.

O apucă amândoi pe o străduţă întunecată dintre blocuri, iar lui Cazimir i se dezleagă limba:

— Băi, mi s-au întâmplat azi două chestii de mi-au rupt inima.

— Ia zi!

— M-am dus la hramul unei biserici dintr-un sat…

— Tu, la un hram?! se distrează Evghenie.

— Da, băi, nu râde ca prostul. Taci şi-ascultă. Am trecut acum vreo două zile pe la sediul Asociaţiei Scriitorilor şi m-am întâlnit cu un confrate despre care ştiam că e popă, dar nu la o biserică de lemn, de secol XVI, pe care vroiam să o văd mai demult. Cică e hram acolo şi a organizat el şi vreo două lecturi publice. Mă invită să merg şi eu, că e lume, e sărbătoare, e public. Îi testăm şi noi pe ţărani, să vedem cum reacţionează la literatura contemporană. Sincer, genul ăsta de manifestări artistice îmi întorc stomacul pe dos, dar, tot sincer, m-am dus ca dobitocul. Biserica, într-adevăr, a meritat, să mergi şi tu să…

— Şi lecturile?

— Mai bine nu m-ai întreba, se apără cu mâna Cazimir de amintire, ca şi cum ar îndepărta o muscă. După câteva pahare de băutură, nici nu-ţi vine să crezi, există scriitori care ar citi şi copacilor, darmite unei mulţimi de curioşi, care se holbau la noi ca la urs… La un moment dat am ieşit din curtea bisericii şi-am căutat să mă duc cât mai departe, ca să pot fuma liniştit o ţigară. Am dat peste crâşma satului, mă rog, un fel de magazin din ăla unde găseşti de toate, de la potcoave de cai la salam, de la detergent de rufe până la şampanie ieftină. Avea şi terasă. Două mese în faţă. Am intrat, mi-am luat o Cola şi m-am aşezat pe un scaun de plastic, afară. Exceptând vânzătoarea, bătea vântul. Şi-apare, băi, frate Evghenie, în cadrul porţii, un băieţel desculţ, de vreo şase-şapte ani, care se uita la mine. Arăta atât de rupt în cur, de ţi se topea inima. „Cum te cheamă?“, îl întreb. „Ţintiric.“ „Şi, băi Ţintiric, îi zic, tu nu mai ai fraţi să te joci?“. „Am, zice el, dar sunt mici“. „Dar părinţii tăi unde-s?“ A strâns din umeri. „Ai mâncat ceva azi?“ A dat din cap că da. Mi s-a rupt inima să-l văd cum stătea acolo, vai de curul lui. Nu cerea nimic, doar se uita la mine, cu nişte ochi de Bambi înfundaţi în capul unui pui de lup hămesit. I-am dat cin’zeci de lei şi i-am zis: „Ţintiric tată, intră în magazin şi cumpără-ţi tot ce vrei tu de acolo. Înţelegi? Numai pentru tine“. La început nu părea că-i vine să creadă, dar apoi ia banii şi intră, băi, în magazinul ăla sătesc în care, repet, găseşti orice, de la dulciuri şi până la două’şapte de modele de jucării chinezeşti, mă rog, tot felul de chestii din care un copil să aleagă. Şi cu ce crezi că a ieşit? Cu un pateu de porc de maxim patru lei, dar din ăla micuţ, nu mare. A venit cu el la mine şi mi-a spus fericit: „E cu cheiţă. Vrei şi tu?“… Tu înţelegi ce i s-a părut cel mai important lucru din magazin băieţelului ăluia?! Un căcat de pateu de porc. Asta e limita maximă la care-şi permite să viseze un copil dintr-o lume, chipurile, civilizată. Şi eu mă ocup de literatură.

— Şi care-i problema? Bine că era fericit. Îţi spun eu, ăştia de la ţară sunt mai fericiţi decât cei de la oraş, cu toate prostioarele lor moderne.

— Fericit pe dracu’. Tu-ţi dai seama pe ce lume am ajuns să trăim? întreabă înfuriat Cazimir, trăgând de uşa chioşcului deschis non-stop.

Evghenie intră după el.

— Săru’ mâna, îi spune Cazimir vânzătoarei. Daţi-ne şi nouă două cafele, vă rog.

— Câte pliculeţe de zahăr? întreabă ea, pregătind două pahare de plastic pentru dozator.

— Eu vreau trei, spune Cazimir. Tu?

Se întoarce către Evghenie.

— Doar unul. Şi, oricum, nu prea mi-aş lua cafea. Nu-ş’ ce mă-sa, cam am probleme cu inima în ultima vreme… Îmi amorţesc şi degetele de la mână. Vreau un ceai… Aveţi ceai?

— Verde? Negru? Fructe de pădure? Mentă?

— Eu de regulă beau verbină, dar bănuiesc că nu aveţi aşa ceva, îi zâmbeşte înţelegător Evghenie.

— Nu, n-avem, îşi clatină capul vânzătoarea. Dar, de curiozitate, ce-i verbina? mai întreabă ea, întinzându-i cafeaua lui Cazimir.

— E-o plantă antistres, o lămureşte Evghenie. E de la Fares.

— Aha. Eu, antistres, beau roiniţă. Ştiţi ce bună e, ce mult vă calmează? Şi-i tot de la Fares… Deci ce să fie, mentă sau fructe de pădure?

— Fructe de pădure.

Evghenie îşi ia şi el ceaiul şi se alătură lui Cazimir, în picioare, lângă uşă.

Cazimir nu pare deloc desprins de furia cu care povestise pe stradă. Continuă scufundat în propria minte, ca şi cum nici n-ar fi aici, nici n-ar fi vreun martor la ceea ce spune, deşi i se adresează lui Evghenie:

— Şi când mă întorceam cu maşina, băi, ca un făcut, nici nu pricep cum de s-au pupat fazele astea! Baaang! De după o curbă mi-a sărit în faţă un câine. Nu l-am mai putut evita. I-am auzit capul pocnind de spoiler. Baaaang! Conduc de douăzeci de ani maşina şi n-am mai păţit aşa ceva. Am coborât repede, iar câinele nu-mi părea mort. Avea puţin sânge la bot, stătea întins lat, dar gâfâia puternic. Pe de-o parte, vroiam să-l ajut, pe de alta, mi se făcea rău de la sânge. L-am apucat de un picior şi, cu capul întors, ca să nu-i văd sângele, am încercat să-l târâi până în şanţ, măcar să nu mai vină altă maşină care să-l ia înainte. A chelălăit scurt şi mi s-a făcut şi mai milă de el. Am închis ochii şi l-am luat cu totul în braţe. Până la marginea şanţului, mi-a murit în braţe. Şi-am simţit pentru o clipă suflul concret a ceea ce înseamnă să dai colţul.

— Nasol! Nu le mai pune şi tu pe toate la suflet. Prea le dramatizezi.

— Nici n-am putut să dorm din cauza asta.

Uşa chioşcului se deshide şi intră un ins gras, cu mânecile de la pulover suflecate.

— Săru’ mâna, doamna Mirela. Da’ văd că aveţi clienţi şi la ora asta, nu glumă, spune el amuzat, privindu-i amical pe cei doi. Daţi-mi şi mie o cafea şi o pereche de ciorapi.

— Dar ce-ai păţit? îl întreabă vânzătoarea. Ai rămas desculţ?

— Aproape. Mi-a spălat nevastă-mea ieri, cred, toţi ciorapii. Aşa-i ea, o doare fix în pix cu ce mă încalţ eu dimineaţa, când mă duc cu noaptea-n cap la servici. Am căutat eu în dulap la noi, dar pe întuneric, că n-am vrut s-o trezesc, şi tot ce-am găsit, uite – le arată el, ridicându-şi blugii deasupra adidaşilor, un ciorap negru şi unul albastru deschis. Mă vede clienţii şi râde de mine.

Taximetristul bea cafeaua dintr-o duşcă, plăteşte şi o şterge pe uşă.

Cazimir urmăreşte toată scena, apoi îi zice lui Evghenie:

— Mulţumesc c-ai venit. M-am mai răcorit şi eu. Acum du-te şi tu acasă, că-i aproape dimineaţă.

Ies împreună din chioşc. La despărţire, după ce-şi strâng mâna şi mai merg câţiva paşi, Cazimir se întoarce şi-l strigă pe Evghenie:

— Ţine minte de la mine un lucru. Nu există nicio noimă. Nu există niciun Dumnezeu. Să scrii tu despre asta! Eu unul cred că mă las de scris.

Apoi o rupe la fugă, ca un dement.

La drept vorbind, nici Evghenie nu prea mai crede în Dumnezeu, dar dintotdeauna i s-a părut că Acesta e, cel puţin, o chestiune pentru care merită să te baţi.

2

Nici doamna Valeria Stoican nu prea crede în Dumnezeu, însă, tot la fel, în sinea ei, dintotdeauna a considerat că Acesta e o chestiune pentru care merită să te baţi. Dar în niciun caz pentru unul care asistă la slujba plicticoasă din biserică, nici măcar la cea de Înviere, nici măcar la cea de la Mormântul de la Ierusalim. Cel mult pentru ea, Dumnezeu, dacă există, e ceva care stă şi vede, te vede, dar nu ia nicio măsură, indiferent de ceea ce faci. Uneori te lasă să ştii că te-a văzut şi, pe urmă, să-ţi baţi singur capul cu treaba asta.

A simţit pentru prima dată că Dumnezeu o vede – şi nu i s-a întâmplat de prea multe ori – într-o bună zi din copilărie. Locuia pe atunci tot la o casă, dar undeva mai înspre marginea oraşului. Şi avea o prietenă, Roxana, ceva mai mare, cu care se juca.

Cel mai frumos joc pe care îl descoperiseră era să îngroape animalele găsite moarte: călcate de maşină, lovite de tramvai, îngheţate de frig, cum se nimereau. Totul a pornit atunci când au găsit o broască lăţită pe marginea străzii şi s-a concretizat atunci când au ajuns să deţină un fel de cimitir particular pentru animăluţe, în spatele curţii.

În stradă n-au făcut altceva decât să aşeze broasca ceremonios, cu milă, pe o frunză de nuc. Apoi, cum frunza cu pricina aducea oarecum a sicriu, au socotit că n-ar strica s-o îngroape creştineşte (termen pe care maică-sa, credincioasă habotnică, s-a tot chinuit să i-l bage în cap până la liceu). Să meargă la cimitirul adevărat era cale lungă, şi-acolo oricum nu primeau decât oameni. Aşa că, aproape fără să-şi dea seama, au pus baza propriului lor loc de veci.

În principiu, pentru înmormântarea broaştei aveau nevoie de-un preot, de-un dascăl, măcar de-un gropar, de câţiva oameni care să poarte tot felul de lucruri sfinte înaintea mortului, de alţii care împart pomeni şi de-un cortegiu care să jelească broasca. Deoarece ele nu puteau întruchipa decât două personaje, au mers pe primele două opţiuni – preot şi dascăl, dându-şi silinţa de a încerca, în scurte pauze, să le suplinească şi pe restul. Au ales locul de cimitir, între gard şi un strat de flori, apoi Valeria a mers înainte, purtând ceremonios broasca pe frunza de nuc: „Doamne milueşteeee! Doamne milueşteeee!“. Roxana, cu doi paşi mai în urmă, ţinând isonul. „Un’ te duci tu broascăăă!? Cui ne laaaaaşi?“, mai juca aceasta, din când în când, rolul bocitoarei. S-au certat o vreme cine şi cu ce să sape groapa, apoi s-au împăcat şi au convenit să o scobească împreună, cu o lingură. După ce au coborât broasca în mormânt şi au turnat ţărână deasupra, şi-au făcut cruce şi au fost mulţumite de ceea ce le-a ieşit.

„A fost o înmormântare frumoasă“, au căzut de comun acord.

Problema a apărut pe urmă, când deja prinseseră patima unei înmormântări frumoase şi nu prea au mai găsit animale moarte pe stradă. Deşi şi-au dat toată silinţa să caute. Roxana a venit cu ideea că ştie ea un câine prin vecini pe care ar putea, la o adică, să-l otrăvească, dar Valeria a refuzat răspicat, pe motiv că aşa ceva „nu e creştineşte“. Au hotărât să-l aştepte, pentru că oricum arăta cam pe ducă.

Luni în şir au fost nevoite să se descurce cu animale mici: albinuţe, bondari, viespi, fluturi, în fine, vietăţi pe care nu-i neapărat necreştineşte să le omori. Cu timpul, pe măsură ce cimitirul din spatele curţii devenea din ce în ce mai larg, ameninţând să treacă pe sub gard, extinzându-se şi peste stratul de flori, ritualul de înmormântare s-a întregit, s-a rafinat. De la adăugat cruci din crengi sau beţe de chibrituri, legate cu aţă între ele, au ajuns la necesitatea de a pune un ban în groapă, deasupra mortului, ca să aibă – după cum ştia Valeria de la maică-sa – cu ce plăti trecerea în lumea de dincolo.

Din păcate, au apucat să facă asta doar o singură dată, pe banii Roxanei, care ţinea în secret faţă de toată lumea, exceptând-o pe ea, o sută şi cinci lei. Mai mult fascinată de bancnota de o sută de lei, Roxana nu s-a împotrivit prea convingător să renunţe la o monedă de cinci lei, pentru „o înmormântare cu adevărat frumoasă“, pe care a trebuit să o aşeze evlavios în groapă, deasupra unei viespi sărmane, ca să-şi plătească astfel fericirea veşnică. Numai că, la câteva ceasuri după ce a plecat Roxana, pe Valeria a cuprins-o o invidie nemăsurată pe banii deţinuţi de prietena ei, aşa că a dezgropat viespea, a luat moneda de cinci lei şi şi-a cumpărat de toţi bomboane.

Şi poate că joaca ar fi decurs liniştită până la liceu, dacă nu s-ar fi întâmplat un mare necaz: a doua zi după înmormântarea viespii, Roxana a descoperit în oraş o pereche de sandale pe care să-şi cheltuie banii. Costau fix o sută trei lei. A venit cu dârzenie în curte, a anunţat-o pe Valeria că ea s-a săturat să-şi cheltuie banii ca proasta pe înmormântări, că oricum a pus în groapă mai mult decât era nevoie pentru fericirea unei gâze păcătoase, că lasă din rest un leu, la loc, şi le mai rămâne unul pentru altă ceremonie – pe scurt, în ciuda tuturor argumentelor creştineşti oferite de Valeria, a dezgropat, la rându-i, viespea.

Mult a jelit Roxana la mormântul nefericitei viespi, dar nu pentru sufletul acesteia, ci convinsă că Cel de Sus, martor la păcatul dezgropării, a pedepsit-o, prefăcându-i banii în ţărână. Mai mult a jelit Valeria pe urmă, deşi nu a fost bănuită nicio secundă de vreo faptă nelegiuită, convinsă că Cel de Sus, cel care stă şi vede tot, exista cu adevărat şi asistase neputincios la trădarea prietenei sale.

Târziu în noapte, în casa ei cu o curte înconjurată de blocuri, doamna Stoican se strecoară afară din pat, fără să aprindă lumina. Oricum, de vreme ce stătuse câteva ceasuri cu ochii deschişi, încercând să desluşească fiecare detaliu din interiorul unei rame atârnate pe perete, se obişnuise cu întunericul. Pe de o parte, chiar se bucură în sinea ei că, uite, ce vedere bună mai are încă la vârsta asta. Pe de alta, recunoaşte că destul din lumina străzii, chit că perdeaua e trasă, îi intră în odaie. Şi, ca să fie cinstită până la capăt cu ea însăşi, trebuie să admită – chiar în momentul în care îşi potriveşte şlapii în picioare – că ştie poza aia pe de rost, că ar fi în stare s-o picteze identic din memorie, dacă ar fi avut asemenea abilităţi. Atârnă acolo de peste patruzeci de ani.

— Nici tu n-ai somn? întreabă ea îmbufnată, dar şoptit, ca şi cum n-ar fi vrut să trezească pe cineva.

Se apropie de fereastră, dă perdeaua cu totul la o parte şi se uită cu atenţie spre cireşul din curte. Nu se înşelase. E acolo. Cel puţin, aşa i se pare, dacă încă mai are vederea bună.

— De data asta te omor cu mâna mea! ridică întâi glasul, până la „te omor“, apoi cu mâna la gură, restul.

Până pe hol, are probleme cu vederea şi se teme că, înainte de uşa din lemn masiv de la ieşire, se poate izbi de ceva prin întuneric. Nu aprinde însă lumina, ca să nu-l trezească pe Evghenie.

— Cuţu! Cuţu-cuţu! zice tot în şoaptă, măcar să-l avertizeze pe Valdi şi să-l scutească de vreo eventuală neplăcere, cum ar fi călcatul pe cap, în timp ce doarme adânc.

Din fericire, bătrânul Valdi se aciuase în altă parte.

Valeria împinge încet uşa, să nu scoată scârţâitul obişnuit, pune mâna pe o piatră de lângă perete cu care o ţine vara deschisă şi se strecoară pe lângă zid, pândind de după colţ spre vârful cireşului.

Numai câte un taxi de noapte taie în viteză strada şi tihna oraşului.

— Ai zburat?! Las’ că tot te prind eu şi te omor, până la urmă, ameninţă ea copacul.

Doamna Stoican aruncă piatra într-o parte şi face cale-ntoarsă. Revine în dormitor şi aprinde lumina.

— Valdi, dormi? Unde naiba eşti?

Valdi abia se sinchiseşte să deschidă ochii pentru o secundă sau două, cu un clefăit scurt, ca şi cum ar fi avut un vis urât, apoi îi închide la loc, convins că somnul merită mai mult, chiar şi presărat de vreun coşmar. Stă tăiat în două de cearceaful de la marginea patului, cu fundul ascuns. Acum, doamna Stoican chiar se miră cum de nu a călcat pe el când a coborât din aşternut pe întuneric.

Se apropie de telefonul de pe noptieră şi formează un număr cu grijă, apăsând cu putere în fiecare cerc al cadranului, ca să nu rateze vreo cifră. Aşteaptă cu receptorul la ureche, ascultând atentă ţârâitul de la celălalt capăt al firului. Sună de vreo zece ori, până se aude o voce răstită de bărbat:

— Cine-i?

Doamna Stoican gâfâie speriată în telefon.

— Alooo, cine dracu’ mă trezeşte din somn la ora asta? întreabă din nou vocea. Gheorghiţă, tu eşti? Răspunde, mă, beţivule?

— Aloo… Mădălina?!… mormăie ea timid, convinsă care-i răspunsul, şi trânteşte receptorul în furcă de parcă ar fi fost fierbinte.

Se întoarce cu faţa către poza de pe perete şi strânge din umeri:

— Ca să vezi, nu era Mădălina! Oi fi uitat eu numărul ori l-am format greşit.

Nu mai are însă curajul să-l încerce încă o dată pe cel din memorie. Cotrobăie într-un sertar de la noptieră şi găseşte acolo o carte de rugăciuni. O vântură de câteva ori, ţinând-o de cotor, cu paginile în jos, până cade din ea o foiţă de hârtie. O citeşte urmărind fiecare cifră cu vârful degetului, în gând, apropiindu-şi foaia de ochi.

— Aha! se dumireşte ea de neînţelegerea de mai înainte.

Apoi, rosteşte cu voce ridicată:

— Zero… şapte… patru… trei… unu… şapte… unu… trei… nouă… trei…

Îl repetă de câteva ori, ultima dată fără să se mai uite pe foaie. Apoi formează la fel de grijuliu ca înainte, cu degetul apăsat pe cadran, fără să-l ridice, înainte şi înapoi, noul număr. Lasă să sune doar de două ori, apoi renunţă şi trânteşte receptorul în furcă.

Nu apucă să ajungă până la întrerupător, ca să stingă lumina, că telefonul ei începe să zornăie pe noptieră atât de tare încât Valdi ţâşneşte săgeată din cameră, izbindu-şi puternic capul de cuierul din hol.

— La ora asta?! se întoarce doamna Stoican, îmbufnată, către telefon.

Lasă să sune prelung, îşi drege vocea şi răspunde calm, ca o secretară cu experienţă:

— Alo! Daaa… La telefon, casa Stoican.

— Valeria, ai păţit ceva? Ce s-a întâmplat?! se aude o voce înspăimântată de femeie.

— Nu. De ce? întreabă doamna Stoican, păstrându-şi tonul de secretară politicoasă.

— Valeria, mă scoţi din minţi! îi urlă vocea în ureche. De ce m-ai sunat în miez de noapte?

— Eu?!… Dar nu te-am sunat eu, dragă Mădălina.

Doamna Stoican îşi ia telefonul de pe noptieră şi se aşază pe marginea patului, cu chef de vorbă.

— Valeria, de ce nu răspunzi? întreabă vocea panicată.

— Ai răbdare, dragă, că m-am pus şi eu jos. Mă cam dor şalele… Deci să ştii că nu te-am sunat eu. O fi fost vreun nebun.

— Doamne, cum mă poţi minţi în halul ăsta?! Ţi-am văzut numărul!

— Cum mi-ai văzut numărul? tresare doamna Stoican.

— Valeria, dacă-ţi baţi joc de mine, eu închid şi nu vreau să te mai văd în viaţa mea…

— Dar la moartea mea vii? întreabă doamna Stoican, pe un ton glumeţ.

— Nici vorbă, îi răspunde vocea, dar mult mai calmă.

— Hai, te rog eu. Chiar insist, continuă Valeria tonul jucăuş.

— N-am să vin pentru că am să mor înaintea ta… Tu ai să mă omori, Valeria, cu telefoanele tale în miez de noapte!

— Dar n-am sunat eu, dragă, doar ţi-am spus.

— Nu mai minţi! Nu mai min-ţi! Înţelegi?! îi rosteşte răspicat, enervată din nou, Mădălina… Ţi-am zis de o mie de ori: pe mobil îţi pot vedea numărul.

Doamna Stoican apucă hârtia cu numărul de telefon şi o mototoleşte, încurcată, între degete.

— Păi, atunci să-mi cumperi şi mie un mobil, cedează Valeria şi atacă în acelaşi timp.

— Dar n-am vrut să-ţi iau mobil?… Şi-ai spus că asta-ţi mai trebuie, să te controlez cu el şi la plimbare, şi la piaţă, şi la veceu.

Doamna Stoican iar tace fâstâcită, aşezând foaia pe noptieră şi încercând să o îndrepte, netezind-o cu degetul.

— Uite că m-am sucit…

— Valeria, ştii ceva?! Mie să-mi spui ce-ai păţit, dac-ai păţit ceva, că eu mâine-dimineaţă la şapte trebuie să fiu la servici şi n-am timp de palavre cu tine după miezul nopţii…

— Dar când ai?

— Iar începi?!

— Parcă spuneai că eşti şefă acolo, de când trebuie să fie şefii la servici la ora şapte?

— Valeria, eu închid în secunda asta!

Ameninţarea îi taie Valeriei pofta de joacă.

— Bine, îţi spun ce-am păţit.

— Ai păţit ceva?! revine vocea îngrijorată a Mădălinei.

— Nu mare lucru, dar totuşi: iar a cântat cucuveaua în cireşul din curte.

— Ce cucuvea?!

— O cucuvea, de unde să ştiu eu care?… Dar sunt sigură că-i aceeaşi. Ţi-am spus doar, dar tu nu mă asculţi niciodată. O cucuvea… Aceeaşi… Vine şi cântă în fiecare noapte în cireş… O fi de rău?

— Valeria, dormi şi tu ca oamenii şi nu mai asculta bufniţele! Oricum, nu le mai interpreta cântatul… Bufniţa-i pasăre şi trebuie şi ea să cânte undeva. Atât.

— În primul rând, e cucuvea, nu bufniţă. E o diferenţă. Apoi, de ce mereu în cireş la mine?

— Nu, că eu închid!… Noapte bună!

— Stai, că mai e ceva şi mai rău, insistă doamna Stoican.

— Valeria! Noapte bună!

— Iar l-am văzut pe Galanton.

Cu ultima propoziţie îi câştigă din nou atenţia Mădălinei.

— Unde, când? întreabă ea îngrijorată.

— Înainte de miezul nopţii, după reclama din colţul străzii.

— Eşti sigură că era el?

— Stătea în umbră, nu l-am văzut prea bine, dar cine putea fi? Mă tem să nu-mi ia casa.

— Ascultă-mă bine, că pe urmă chiar închid: casa ta e câştigată definitiv! Definitiv, înţelegi? Acum zece ani… Poate să meargă Galanton şi la Papa de la Roma, că nu mai redeschide procesul. Nu mai poate să ţi-o ia nimeni. Punct şi noapte bună!

Doamna Stoican rămâne multă vreme aşezată la marginea patului, cu receptorul în mână, vrăjită parcă de „la“-ul ţiuit, prelung, al tonului. Apoi duce telefonul la loc pe noptieră, se mută la cealaltă margine a patului şi priveşte în neştire la poza de pe perete.

Apoi stinge lumina şi se întinde în pat, cu ochii în tavan. Cucuveaua se reîntoarce în cireş.