Petre Cimpoeşu

Simion Liftnicul

Roman cu îngeri şi moldoveni

Ediţia a II-a revăzută

Editura Polirom

2007

© 2007 by Editura POLIROM, pentru prezenta ediţie

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, Bl. B3A, sc. 1, et. 1, sector 4, cod 040031, O.P 53

P.O. BOX 1-728, 030174

ISBN eBOOK: 978-973-46-2159-0

ISBN: 978-973-46-0705-1

Redactor: Lucian Dan Teodorovici

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Doamne, Doamne,
caută din cer şi vezi
şi cercetează via aceasta,
pe care a sădit-o Dreapta Ta,
şi o desăvîrşeşte pe ea...

Ziua întîi (adică a treia)

De-a Scufiţa Roşie

În fiecare seară şi în fiecare dimineaţă, Maica Domnului, Preacurata Fecioară, cade înaintea Tronului Ceresc, se închină cu toată smerenia şi zice:

Doamne, eu, care, fiind pe pămînt şi din pămînt fiind făcută, în veacurile mai de demult am primit semn prin arhanghelii Mihail şi Gavriil şi apoi, primind de la ei cea Bună Veste, am zămislit în chip minunat pe Iisus, fiul Tău, prin care ai binevoit a Te pogorî la firea cea căzută a omului, pentru a-l răscumpăra de păcatul vechi şi spre a-l ridica şi pe el în împărăţia Ta, şi petrecînd Iisus ca Fiu al Omului între oameni, le-a statornicit, ca Hristos, Legea nouă, de unde a început altă numărătoare a anilor şi alt timp al lumii, şi o a întărit ca Legămînt cu însuşi scump sîngele Său, jertfindu-Se pentru ei pe Cruce, cînd a fost răstignit în zilele lui Ponţiu Pilat, rogu-Te acum, Bunule şi Multmilostive, Vistierul bunătăţilor şi Dătătorule de viaţă, caută în nemărginita Ta bunătate şi în fără de număr îndurările Tale şi miluieşte pe roaba ta:

PELAGHIA

şi iartă-i ei păcatele pe care, cu voie sau fără de voie, cu lucrul, cu cuvîntul şi cu gîndul, le va fi făcut în această zi şi în toate ale sale zilele vieţii, iar cu deosebire groaznicul păcat, păcatul de moarte, nenumit fie-i numele, cu care se îndeletniceşte de mai mulţi ani, fără să poată a scăpa de el, căci s-a lipit zbuciumatul ei suflet de sufletul acelui bărbat al cărui nume îl voi trece sub tăcere, căzut-au amîndoi în dulceaţa patimii trupeşti din care nu se mai pot dezlipi şi s-au împleticit în această greşeală ca doi tei împletiţi, copaci pe care nu-i mai poţi despărţi decît tăindu-i din rădăcină... Încă nu-i tăia, Bunule, găseşte în nemărginita Ta îndurare şi pentru ei o cale de izbăvire şi în mulţimea fără număr a milelor Tale miluieşte-i, căci, deşi prinşi în mrejele păcatului, ei caută încă spre Tine cu umilinţă. Ascultă, Doamne, ia aminte, Iubitorule de oameni! Milostiveşte-Te, îndură-Te şi izbăveşte sufletele lor cele ticăloase, risipeşte uneltirile vrăjmaşului celui potrivnic, fereşte-i de ruşinea lumii şi-i călăuzeşte cu îndurare pe calea îndreptării, căci n-au alt Dumnezeu şi altă nădejde decît pe Tine, Dumnezeul ceresc, Mîngîietorule, Duhul Adevărului, Făcătorul tuturor văzutelor şi nevăzutelor, din cer şi de pe pămînt. Amin.

Maica Domnului ştie bine ce spune. Căci, înainte de a fi căzut înaintea Tronului Ceresc, ea însăşi a ascultat cu luare-aminte ruga smerită şi ruşinată a doamnei Pelaghia, de la etajul doi, încît cuvintele Născătoarei nu fac decît să repete ceea ce Preacurata auzise puţin mai devreme de la această nevrednică roabă a sa.

În fiecare seară şi în fiecare dimineaţă, doamna Pelaghia cade înainte icoanei Preasfintei Fecioare Născătoare de Dumnezeu, rugînd-o cu rugăminte fierbinte să ceară Fiului ei şi Dumnezeului nostru milă şi iertare pentru groaznicul păcat, păcat de moarte după Sfînta Scriptură şi după canoanele cele vechi ale Părinţilor Bisericii, de care nu se poate nicidecum desprinde, căci s-a lipit zbuciumatul ei suflet de sufletul aceluia cu care păcătuieşte. Cu frîngerea inimii se roagă şi cu zdrobirea sufletului, făcînd multe metanii şi nenumărate, preacucernice plecăciuni, mărturisindu-şi vinovăţia şi cerînd în şoaptă iertare, pace sufletească, ajutor în faptele bune, sănătate pentru soţul Costică şi părinţii dumneaei, doamna Alis şi domnul Vasile. De prisos a mai spune că toate aceste rugăminţi nu rămîn zadarnice.

Se întorc îndată şi-i mîngîie sufletul ca o binecuvîntare, căci, atunci cînd, în sfîrşit, se ridică, cu genunchii amorţiţi, se simte mai bine, mai liniştită, mai împăcată cu sine, de parcă ar fi plîns.

Apoi, dacă e seară, merge de se culcă în aşternutu-i rece şi neprimitor, adică în acelaşi dormitor unde şi-a făcut în şoaptă şi cu uşa încuiată rugăciunea, separat de soţul legitim, ce rămîne în sufragerie şi urmăreşte la televizor vreun meci de fotbal sau vreun talk-show pe teme politice, pînă adoarme şi dumnealui pe canapeaua de-acolo, biruit de ostenelile zilei. Iar dacă e dimineaţă, doamna Pelaghia îşi bea cafeluţa şi fumează o ţigară, singura din acea zi, după care se grăbeşte la serviciu. Dar, odată ajunsă pe palier, unde lumina zilei nu pătrunde, fiindcă proiectantul nu s-a gîndit să-i pună ferestre, iar becul care ar trebui să-l lumineze e mereu ars sau mai degrabă lipsă, se opreşte preţ de cîteva clipe în dreptul găurii lăsate în perete de fostul comutator, smuls din locul lui de forţele întunericului, şi, cu un gest aparent neglijent, aruncă acolo un mic, neînsemnat cocoloş de hîrtie, cam de dimensiunile sîmburelui de prună. Gestul, oricît s-ar vrea de neglijent, nu e lipsit de un oarecare risc, căci cele două fire electrice ale fostului comutator, aflate în continuare sub tensiune şi neavînd capetele bine izolate, aşa cum prevăd normele de securitate şi protecţia muncii, ar putea provoca oricînd electrocutarea celui care, din inconştienţă sau neatenţie, le-ar atinge simultan.

Dar există şi riscuri mai mari decît electrocutarea, cel puţin în cazul doamnei Pelaghia. Dacă ar avea cineva curiozitatea de a urmări ce se întîmplă mai departe, ar vedea că, un sfert de oră mai tîrziu, liftul se opreşte la etajul doi. Din lift coboară un domn de vîrstă mijlocie, al cărui nume îl trecem sub tăcere. El traversează palierul cu pas egal, avînd totuşi grijă să nu facă zgomote care să atragă atenţia vecinilor. Cînd ajunge în dreptul fostului comutator, scoate un pix din buzunar şi, folosindu-se cu iscusinţă de însuşirile acestuia, extrage din gaura fostului comutator acel mic, neînsemnat cocoloş de hîrtie de mărimea unui sîmbure de prună...

În cazul în care acel cineva ar persista în curiozitatea de a-l urmări pe domnul de vîrstă mijlocie, l-ar vedea coborînd pe scări cele două etaje, iar odată ajuns jos, scoţînd din buzunar cocoloşul de hîrtie, desfăcîndu-l şi citind cele scrise acolo. Acela e, de fapt, un bileţel prin care doamna Pelaghia îl anunţă pe domnul de vîrstă mijlocie la ce oră şi unde anume se vor întîlni după-amiază, cînd vor ieşi de la serviciu. Locul nu e indicat printr-un reper precis, ci codificat sub forma unei frumoase metafore. De exemplu: „în preajma sălciei melancolice“ înseamnă de fapt pe malul Bistriţei, puţin mai la deal de insula de agrement, unde se află într-adevăr o salcie, melancolică prin natura ei, iar formula „prăjitură cu alune“ indică bufetul Zodiac, rezultat din privatizarea prin metoda MEBO a unei foste cofetării. Locul predilect de întîlnire rămîne totuşi aşa-numitul „dansînd în ploaie“, situat în părculeţul de lîngă linia ferată. Ce înseamnă însă „dansînd în ploaie“? Vom afla la momentul potrivit.

Dar astăzi se vor întîlni mai devreme, într-un loc cu totul neprevăzut, căci doamna Pelaghia trebuie să meargă la o înmormîntare, astfel încît locul iniţial ales pentru întîlnire, cunoscut sub denumirea conspirativă de „prăjitură cu alune“, a trebuit schimbat în ultimul moment. De ce în ultimul moment? Dacă am vrea un răspuns complet, ar fi necesară o lungă şi complicată explicaţie, de aceea ar fi mai bine să ne oprim la adevărul scurt: doamna Pelaghia uitase că astăzi trebuie să meargă la înmormîntarea soţului unei colege de serviciu. Şi-a amintit abia dimineaţă, tocmai cînd se pregătea de plecare, şi a tresărit speriată de ceea ce s-ar fi putut întîmpla dacă nu şi-ar fi amintit la timp. În vreme ce domnul Costică se bărbierea în baie, a scris la repezeală bileţelul, schimbînd coordonatele întîlnirii stabilite în ziua precedentă. În locul obişnuitelor formule codificate, se văzu obligată să folosească un limbaj explicit, destul de banal. Dacă altcineva, în afară de domnul al cărui nume îl trecem sub tăcere, ar fi citit biletul, imaginea publică a doamnei Pelaghia, onorabilitatea familiei dumisale ar fi fost grav afectate, iar doamna Alis şi domnul Vasile ar fi suferit cumplit.

Din fericire, nimeni nu acordă vreo importanţă unui cocoloş de hîrtie ajuns, cine ştie cum, în gaura din perete a unui fost comutator. Cu excepţia, desigur, a domnului de vîrstă mijlocie, al cărui nume îl trecem sub tăcere. Să reţinem că, în dimineaţa zilei de luni, 5 octombrie, dumnealui nu a mai coborît cu liftul de la etajul cinci, unde locuieşte, ci pe scări, şi asta întrucît liftul nu funcţiona. De ce nu funcţiona – e o problemă iarăşi complicată, asupra căreia vom reveni însă în paginile următoare. Deocamdată să încercăm a desluşi conţinutul propriu-zis al bileţelului:

Trebuie să vorbim neapărat. Soţia ta le-a trimis o anonimă părinţilor mei, mi-a telefonat tata şi mi-a spus. Mama nu ştie că ştiu. Ne vedem la ora 11.00, în holul policlinicii cu plată, căci după aceea voi merge la o înmormîntare. Poate mergi şi tu?

De fapt, nu e nimic de desluşit. La ora unsprezece se vor întîlni în holul policlinicii, ca din întîmplare, vor discuta puţin, apoi vor pleca în direcţii diferite, doamna Pelaghia îndreptîndu-se spre locuinţa colegei al cărei soţ a decedat, iar domnul de vîrstă mijlocie aşteptînd, pe traseul spre cimitir, convoiul funerar, căruia i se va alătura neobservat de nimeni, cu excepţia doamnei Pelaghia, desigur. Îşi vor petrece apoi cel puţin două ore împreună.

În cazul domnului Toma, de la etajul patru: concepţiile sale au evoluat mult din ziua în care a început să asculte emisiunile BBC în limba română. Nici pînă atunci lucrurile nu stătuseră prea grozav. Felul său de a fi, sincer şi direct, îi adusese destule necazuri. Ca să nu mai punem la socoteală înclinaţia puţintel exagerată de a se încrede în sinceritatea celorlalţi, din care rezultase treptat, în urma a nenumărate dezamăgiri, o mare neîncredere în oricine şi orice. Ani la rînd se holbase ca un tîmpit la televizor (expresia poate părea prea dură, dar trebuie ştiut că ea îi aparţine însuşi domnului Toma şi că, în linii generale, îi caracterizează modul de gîndire) cu convingerea că tot ce vede acolo e adevărul gol-goluţ. Acum, cînd îşi aminteşte de acele vremuri, domnul Toma clatină din cap şi surîde sceptic. Aproape înduioşat. Nu s-ar putea spune că nu se mai uită deloc la televizor, dimpotrivă, însă acum nimic nu-l mai poate păcăli. Spiritul său critic funcţionează necruţător. Faimoasele talk-show-uri, care le provoacă altora atitudini verbale nu de puţine ori vehemente, pe dumnealui îl lasă rece. Cînd vreun ministru sau parlamentar face o dezvăluire zguduitoare, vorbind despre amploarea corupţiei sau despre mafia comerţului cu ţigări, domnul Toma pufneşte pe nas cu amară ironie. În primul rînd, dumnealui nu fumează. Mai bine zis, în al doilea rînd. Fiindcă, în primul rînd, toate aceste aşa-zise noutăţi şi aşa-zise dezvăluiri de senzaţie îi erau bine cunoscute, cu mult înainte, de la BBC.

Dacă oamenii ar înţelege ce important e să nu se lase manipulaţi! Dar nu vor să înţeleagă, îi tot dau înainte că au văzut cu ochii lor, au auzit cu urechile lor – că se măresc pensiile, bunăoară. În marea sa bunătate, domnul Toma ar vrea să-i strîngă într-o zi pe toţi laolaltă şi să le spună: Măi, tîmpiţilor, dar voi de ce nu ascultaţi ce spune la BBC, că nu sunt bani la buget? De unde să mărească pensiile, dacă bugetul e sărac? De altfel, domnul Toma îi împarte pe oameni în două categorii: cei care ascultă şi cei care nu ascultă BBC. Pentru cei care se iau numai după ce se spune la „Actualităţi“, dumnealui nu are nici o consideraţie. Îi socoteşte nesemnificativi din punct de vedere intelectual. Toate opiniile lor sunt greşite, deoarece se bazează pe informaţii manipulate. Ca să-şi susţină punctul de vedere, ei nu ştiu decît să spună: Am văzut la televizor. Dar la BBC ai ascultat? – îi întreabă domnul Toma. Nu, dar a dat şi la Radio Actualităţi! Ce să le mai spui, cum să-i convingi, de vreme ce ei o ţin una şi bună? După aceea se dovedeşte că tot dumnealui a avut dreptate, pensiile au rămas tot mici – dar fără vreun folos, căci data viitoare lucrurile vor decurge absolut identic. Încrederea poporului în toate minciunile care i se bagă pe gît prin mass-media e greu de zdruncinat, fiindcă poporul refuză pur şi simplu să-şi schimbe mentalitatea. Asupra modului în care ar trebui înţeles acest din urmă cuvînt, domnul Toma are uşoare ezitări, dar, oricum, într-o emisiune de la BBC, un mare savant englez a arătat că mentalităţile se schimbă mult mai greu decît s-ar putea crede. Deci e clar: cu asemenea oameni, nu vom ajunge niciodată să vedem luminiţa de la capătul tunelului, fiindcă gîndirea lor comodă şi conformistă e tributară vechilor mentalităţi, moştenire a regimului comunist de tristă amintire...

Aici intervine însă şi un mic conflict între convingeri şi sentimente, căci de pe vremea comunismului are totuşi destule amintiri plăcute, pe care, deşi n-ar vrea să le păstreze în minte, din cînd în cînd nu le poate evita.

Nu e singura inconsecvenţă din gîndirea domnului Toma. De multe ori, dumnealui însuşi constată că scepticismul care îl caracterizează nu se manifestă atît de consecvent pe cît şi-ar dori. I se întîmplă, în unele momente de neatenţie, să cadă pradă slăbiciunii sale fundamentale, numită bunătate. Fiind un om milos din fire, se vede nevoit să accepte că pregătirea sa moral-volitivă pentru exigenţele economiei de piaţă lasă mult de dorit.

Într-o după-amiază, cînd rămăsese singur acasă, a sunat cineva la uşă. Ori de cîte ori se aude soneria, ca şi atunci cînd sună telefonul, undeva în sufletul domnului Toma se iveşte raza unei speranţe nedefinite, are loc o mică tresărire de bucurie, ca şi cum i s-ar promite o prăjitură. Aceasta e, desigur, o simplă comparaţie, căci în general domnul Toma evită dulciurile, din pricina cariilor, însă, dacă ar fi din nou copil şi ar avea dantura intactă, e sigur că s-ar bucura întocmai ca pe vremea Odiosului, cînd părinţii îi dădeau doi lei să-şi cumpere o savarină. Din punct de vedere psihologic, asta înseamnă că are o fire sociabilă şi comunicativă. Ceea ce e perfect adevărat.

A privit deci plin de speranţe prin vizor. De multe ori speranţele se dovedesc deşarte, cea care sună fiind femeia de serviciu, care îl roagă să-i umple găleata cu apă, ca să spele scările. Sau, şi mai rău, domnul Ion-şeful-de-scară, cu vreo listă de contribuţii pentru deratizarea subsolului ori în scopul de a-i mobiliza pe locatari la curăţenie împrejurul blocului. Dar iată că, de această dată, în semiobscuritatea dindărătul uşii, se distingea profilul unei persoane tinere care, atît cît putea fi zărită prin vizor, adică de la jumătate în sus, părea cît se poate de bine intenţionată. Era îmbrăcată decent, iar pe cap purta o pălăriuţă nostimă, de culoare roşie. Prin urmare, domnul Toma, lăsînd la o parte obişnuitele reticenţe, cu atît mai necesare în perioada de tranziţie, cînd oamenii nu şi-au depăşit vechile mentalităţi şi caută să se păcălească unii pe alţii, încît te poţi aştepta la tot ce e mai rău din partea lor, deschise larg uşa şi o pofti înăuntru. Însă domnişoara refuză invitaţia cu un zîmbet politicos, plin de farmec, preferînd să rămînă pe palier, în faţa uşii. Ţinea în mînă un pachet nu foarte voluminos, pe care i-l oferi domnului Toma, cu aceste cuvinte:

— Bună ziua. Astăzi este într-adevăr o zi norocoasă pentru Dumneavoastră, deoarece aţi cîştigat un important premiu, acest filtru de cafea în valoare de trei sute cincizeci de mii de lei, adică douăzeci de dolari, oferit gratuit de firma noastră, într-o campanie promoţională care îi vizează pe cei mai fideli cumpărători ai săi şi vă rog să-l primiţi fără nici o obligaţie din partea Dumneavoastră, vă uitaţi la televizor?, aţi văzut reclama acestui mic aparat de masaj?, costă numai o sută şaptezeci de mii de lei, respectiv zece dolari, este alimentat cu baterii şi poate fi folosit acasă, la serviciu, în tren, oriunde, pentru a vă relaxa îndeosebi muşchii capului şi ai gîtului, a căror încordare provoacă, aşa cum bine se ştie, stresul şi migrenele, firma noastră vi-l oferă gratuit, vă rog să-l primiţi fără nici o obligaţie din partea Dumneavoastră, văd că purtaţi o distinsă mustaţă, acest aparat, alimentat, de asemenea, cu baterii, v-ar putea ajuta să o întreţineţi în mod ideal, în plus este un depilator eficient, îl poate folosi şi soţia, desigur, aţi văzut la televizor cum se foloseşte, o simplă apăsare pe buton, costă ceva mai mult, două sute optzeci de mii, echivalentul a cincisprezece dolari, însă Dumneavoastră îl veţi primi gratuit, deoarece sunteţi clientul privilegiat al firmei noastre, insist să-l primiţi, dar mai am ceva pentru Dumneavoastră, acest şorţ de bucătărie minunat, împreună cu mănuşa şi pernuţa aceasta, poate l-aţi văzut şi la televizor, îl poartă bucătarul Petrişor, la emisiunea „Bună dimineaţa“, costă exact o sută cincizeci de mii, nouă dolari, vă urez să-l purtaţi cu plăcere, dar ce-aţi spune de un set de bigudiuri pentru soţie?, sunt nişte bigudiuri speciale, import Canada, aşa-zisele bigudiuri invizibile, realizate după o tehnologie modernă şi care le permit doamnelor să-şi rezolve problemele casnice în acelaşi timp cu pregătirea coafurii, pot fi purtate şi în oraş, pe stradă sau la serviciu, deoarece se mulează perfect pe cap şi nu costă decît optzeci de mii setul, firma noastră vă oferă gratuit şi fără nici o obligaţie din partea Dumneavoastră două seturi, zece dolari, vă rog să le primiţi, acum vă rog să evaluaţi valoarea cadourilor gratuite primite, pentru a putea aprecia efortul pe care firma noastră l-a făcut în scopul satisfacerii depline a exigenţelor Dumneavoastră.

— Poftim? întrebă domnul Toma, uşor descumpănit.

Cîtă vreme tînăra vorbise, cu aplombul specific vîrstei şi privindu-l insistent pe domnul Toma, dumnealui nu auzise practic nici un cuvînt, rămăsese cu ochii ţintuiţi spre pieptul ei mic şi delicat care se ridica şi cobora în ritmul frazelor. Cînd ea spusese „acest filtru de cafea în valoare de trei sute cincizeci de mii de lei, adică douăzeci de dolari, oferit gratuit de firma noastră”, domnul Toma întinsese automat mîinile, fără să se gîndească deloc la consecinţele gestului său, şi la fel procedase mai tîrziu, în urma pronunţării cuvintelor „stresul şi migrenele, firma noastră vi-l oferă gratuit, vă rog să-l primiţi fără nici o obligaţie din partea Dumneavoastră“ sau „o distinsă mustaţă, acest aparat, alimentat, de asemenea, cu baterii, v-ar putea ajuta să o întreţineţi în mod ideal“. De fapt, domnul Toma nici nu purta mustaţă, dar făcu această descoperire mult mai tîrziu, după ce rămăsese singur cu toate cadourile primite şi plătise comisionul de rigoare. Şi asta întrucît, pentru a reveni, văzînd că domnul Toma ezită să răspundă la întrebarea pusă, domnişoara răspunse tot ea:

— Două milioane patru sute treizeci de mii de lei, o sută cincizeci de dolari! Dumneavoastră aţi primit însă gratuit toate aceste produse şi nu trebuie decît să plătiţi comisionul şi taxele de transport, în valoare de patru sute de mii.

Printr-o coincidenţă miraculoasă, persoana ghicise exact cîţi bani avea în casă domnul Toma în acel moment. Preţ de numai o fracţiune de secundă, în caracterul dumisale se dădură lupte crîncene. În definitiv, erau ultimii bani pînă la salariu! Dar nici nu putea s-o lase pe domnişoara aceea atît de gingaşă la privit, după ce-i adusese atîtea cadouri, în valoare de peste două milioane patru sute de mii de lei, să plece fără a-i plăti măcar comisionul şi taxele de transport.

O cu totul altă opinie exprimă doamna Filofteia. Cînd, peste aproximativ o oră şi jumătate, după ce terminase programul la magazinul unde lucra ca vînzătoare, dumneaei ajunse acasă, găsindu-şi soţul într-o uşoară confuzie, înconjurat de toate obiectele acelea din plastic primite gratuit, deşi foarte transpirată, luă îndată un pix şi începu să socotească. Rezultatul evaluărilor sale, pe cît de neaşteptat, pe atît de neconvenabil, s-ar putea rezuma într-un singur cuvînt. Totuşi, dumneaei folosi mai multe.

— Nătărăule, te-a fraierit, te-a prins de nas! Găgăuţă! Prostănac!

Se dovedi cu acest prilej că filtrul de cafea poate fi cumpărat de la „ruşi“ cu numai cincizeci de mii – dar nici atît nu merită să dai pe el, de vreme ce cafeaua la ibric iese chiar mai bună, conform asigurărilor doamnei Filofteia. La acest ultim argument, domnul Toma protestă, însă nu destul de convins. Făcuse între timp o cafea la filtru, în mod experimental – despre rezultatul experimentului preferă să nu discute însă în acel moment. Aparatul pentru îndepărtarea stresului şi migrenelor se defectă la prima încercare mai serioasă de a-şi dovedi utilitatea, dar asta numai din cauză că doamna Filofteia îl mînui nerăbdătoare şi cu o anumită brutalitate rău intenţionată. Cît priveşte depilatorul eficient care poate fi folosit şi la întreţinerea mustăţii, domnul Toma însuşi descoperise cu oarecare întîrziere, aşa cum am mai spus, că nu poartă mustaţă. Dumnealui ar fi putut decide chiar din acel moment să-şi lase mustaţă pentru tot restul vieţii, însă modul în care soţia sa primi o asemenea eventualitate îl demobiliză şi-l determină să renunţe. Nici setul de bigudiuri invizibile, deşi însoţit de o dedicaţie specială din partea domnului Toma, nu se bucură de mai mult succes, sub motivul că s-ar găsi altele mai ieftine chiar la magazinul unde lucra doamna Filofteia. În schimb, în mod cu totul surprinzător, dumneaei aprecie şorţul de bucătărie împreună cu mănuşa şi pernuţa, promiţînd că pe ultimele două le va folosi atunci cînd va duce căzănelul cu apă clocotită la baie, ca să spele rufe sau pentru orice alte nevoi.

Am încercat să expunem pe un ton calm şi civilizat argumentele şi contraargumentele mai importante folosite în discuţia domnului Toma cu soţia sa, însă acum suntem nevoiţi să precizăm că discuţia respectivă n-a avut cîtuşi de puţin un caracter amiabil, abundînd, dimpotrivă, în tot felul de invective şi ameninţări, în special din partea doamnei Filofteia, care însă rezistă eroic obiceiului pe care şi-l luase în ultima vreme, şi anume de a leşina pentru a-i face în ciudă soţului, întrucît era prea furioasă pentru aşa ceva. La rîndul său, pentru a o ajuta să se mai liniştească, domnul Toma hotărî să o lase cîtăva vreme singură. Dumnealui observase cu prilejul unor ocazii similare că, dacă nu o contrazice nimeni, riscul de a leşina scade vertiginos, iar doamna Filofteia devine mult mai conciliantă, în sensul că doar mai bombăne niţel pentru sine, apoi tace. În consecinţă, domnul Toma îşi oferi oportunitatea de a face o vizită mai vechiului său prieten, profesorul de biologie de la etajul şapte, cu care avea în comun cel puţin faptul că amîndoi ascultau BBC.

Ideea se dovedi nu salutară, cum zic cei care nu ştiu înţelesul real al cuvîntului salutar, ci consolatoare. În întreg apartamentul domnului profesor Eftimie plutea o aromă ispititoare de cafea şi, de altfel, domnul Toma nici nu intrase bine de pe hol în sufragerie, cînd prietenul său se grăbi să-l întrebe:

— O cafea?

— A, nu, tocmai am băut una adineauri, răspunse.

— Dar nu ca asta! E făcută la filtru! îl asigură profesorul.

Nu erau necesare alte detalii pentru ca domnul Toma să priceapă instantaneu tristul adevăr: domnul Eftimie o păţise la fel! Primise gratuit, fără nici o obligaţie, aceleaşi cadouri. Numai că, spre deosebire de dumnealui, profesorul purta mustaţă şi, în plus, era burlac. Aceste două motive îl împiedicau în mod evident să sesizeze faptul că fusese victima unei escrocherii. Cei care nu ascultă BBC spun excrocherii, ceea ce e, din punct de vedere gramatical, greşit.

— Dar văd că aţi făcut diverse cumpărături, observă domnul Toma, insinuant.

— A, nu, de fapt le-am primit cadou de la o firmă străină, răspunse domnul Eftimie, cu un aer de superioritate modestă în glas, ca şi cum distribuirea unor asemenea cadouri de către diverse firme străine ar fi constituit un privilegiu secret, la care nu oricine avea acces. Tînăra care mi le-a adus mi-a solicitat numai să plătesc taxa de transport. Acest aparat este conceput special pentru aranjat mustaţa, schimbă dumnealui repede vorba. Merge cu baterii.

Luă de pe masă aparatul şi apăsă pe un buton, pentru a-l face să bîzîie, apoi îl duse foarte aproape de nas, sugerînd astfel modul în care îl va folosi, atunci cînd va fi nevoie. După aceea îl opri şi îl puse cu grijă înapoi pe masă. Evident, se temea să nu-l defecteze. Deodată începu să explice, vorbind şi gesticulînd uşor agitat, de parcă ar fi încercat, în acelaşi timp, să se convingă pe sine de un anumit lucru.

— Trebuie înţeles clar: economia de piaţă nu înseamnă pur şi simplu mărirea nejustificată a preţurilor, aşa cum se întîmplă la noi. Ea prezintă o serie de avantaje, pentru cei care îi înţeleg corect mecanismele de funcţionare. După cum spunea deunăzi un prestigios analist politic de la BBC, în ţările cu o democraţie avansată, boomul economic de la finele anilor ’60 a fost generat de schimbarea radicală a metodelor de management şi marketing. E bine să învăţăm din asta, dacă vrem să intrăm în Europa. Cîtă vreme vom manifesta aceleaşi mentalităţi conservatoare şi retrograde, refuzînd inovaţia şi spiritul de iniţiativă, vom rămîne, aşa cum şi merităm, nişte... balcanici subdezvoltaţi. Vreau să spun: metodele moderne trebuie încurajate, susţinute de noi toţi şi de fiecare în parte!

Domnul Toma aproba cu deplină convingere ideile enunţate de prietenul său, deoarece le recunoştea autoritatea. Era întrucîtva mîndru că, în pofida gradului lor înalt de abstractizare, le înţelege fără a trebui să facă în acest scop un efort intelectual deosebit. Brusc însă, apăru
în conversaţia lor un element care îi tulbură percepţia. Pentru a-şi exemplifica ideile cu caracter general, profesorul pronunţase un cuvînt cu totul nou sau poate mai multe: MLM.

— Am să vă dau un singur exemplu: MLM-ul a dus la creşterea spectaculoasă a vînzărilor în Statele Unite şi Europa Occidentală, practic la dublarea lor, în vreme ce la noi abia dacă au loc primele tentative în acest sens.

— MLM? întrebă uşor nedumerit, încercînd totodată să-şi ascundă nedumerirea.

— MLM este prescurtarea de la Multi-Level Marketing, explică domnul Eftimie, expresie care în limba engleză înseamnă...

Renunţă să-i mai spună însă ce înseamnă, trecînd direct la prezentarea avantajelor.

— Un sistem de marketing foarte modern şi eficient, inventat de americani, în care cumpărătorul devine simultan şi vînzător al produsului respectiv.

— E ceva dialectic! încercă domnul Toma să completeze printr-o formulă pe care o folosea de fiecare dată cînd noţiunile îi erau neclare, dar dorea să menţină discuţia la un nivel cît mai elevat.

Ar fi vrut să mai întrebe cu ce bani cumpără cei care sunt cumpărători, însă renunţă în ultimul moment, întrebarea părîndu-i-se meschină.

Mai pe urmă, înţelese într-un mod mai profund cum stau lucrurile. În definitiv, domnul Eftimie încercase să-i explice de ce se lăsase păcălit – şi anume, pentru a contribui la ieşirea din criză a economiei naţionale. Reieşea cu destulă claritate că, primind cadourile acelea gratuite şi plătind pentru ele comisionul împreună cu taxa de transport, profesorul ar fi fost pe deplin conştient că acţionează ca un factor de progres – aspect asupra căruia domnul Toma, amintindu-şi cum dumnealui însuşi căzuse în capcană, avea serioase rezerve. Nu-l contrazise, tocmai din motivul că, judecînd în principiu, prietenul său avea perfectă dreptate. Toţi vor să beneficieze de avantajele economiei de piaţă, dar nimeni nu e dispus să facă sacrificii în acest sens.

Primele efecte favorabile ale MLM-ului nu întîrziară să apară, chiar în cursul aceleiaşi după-amiezi. Era convins că, în afară de dumnealui şi de profesor, nimeni altcineva din bloc nu auzise de această metodă, astfel că se grăbi, sub un pretext oarecare, să se întoarcă acasă, pentru a utiliza argumentul în discuţiile cu doamna Filofteia. Acum poseda, s-ar putea spune, o armă secretă. Rămînea doar să-i testeze eficacitatea, însă nu oricum, ci pe baza unei strategii bine puse la punct. Observaţiei mai vechi că dumneaei nu se ostenea să citească gazetele decît pentru horoscop sau pentru vreo crimă ori vreun viol îi adăugă amănuntul că avea totuşi deplină încredere numai într-un anumit ziar, intitulat Deşteptarea, care ataca virulent orice măsură de restructurare şi privatizare luată de guvern. Dacă i-ar fi spus, pur şi simplu, că auzise vorbindu-se la BBC despre Multi-Level Marketing, doamna Filofteia ar fi ridicat nepăsătoare din umeri, deoarece făcea parte din categoria numeroasă a celor care se mulţumesc să privească la vreo telenovelă sud-americană exact în timp ce BBC-ul transmite cele mai importante ştiri ale zilei. Dacă însă dumnealui, prefăcîndu-se că citeşte acel ziar în care doamna Toma avea deplină încredere, ar fi exclamat deodată: ia te uită ce-au mai inventat americanii ăştia, domnule, un sistem de marketing foarte modern şi eficient, în care cumpărătorul devine simultan şi vînzător al produsului respectiv! – atunci cu siguranţă că dumneaei l-ar fi aprobat, fără a verifica personal veridicitatea informaţiei şi, în consecinţă, fără a-şi da seama că fusese atrasă într-o cursă. Cu o formulă concisă: ar fi înghiţit hapul! Lipsei de curiozitate faţă de tot ce scria în ziare, cu excepţiile menţionate mai sus, i se adăuga ignoranţa aproape totală în problemele economiei de piaţă. Ulterior, speculînd cu inteligenţă acest complex de factori, domnul Toma ar fi reuşit să introducă în ecuaţie expresia Multi-Level Marketing şi să obţină prin intermediul ei un ascendent moral în disputa privind achiziţionarea filtrului de cafea şi a celorlalte obiecte de uz casnic sau personal.

De altfel, pînă la acest punct al planului, totul decurse conform previziunilor. O găsi pe soţia sa mult mai calmă decît o lăsase – sau poate doar resemnată. În orice caz, în lipsa dumnealui, părea să-şi fi defulat o bună parte din frustrările cotidiene asupra rufelor pe care tocmai se pregătea să le întindă la uscat în balcon. În timp ce freca rufele, de obicei sîmbăta după-amiază, doamna Toma construia în imaginar soluţii pentru toate problemele apărute în decursul săptămînii, sub forma unor dialoguri euristice între forţele Binelui şi ale Răului. Asupra conţinutului propriu-zis al acestor dialoguri, nimeni nu putuse afla nimic, deoarece dumneaei pronunţa cu voce tare doar unele frînturi de gînd fără legătură între ele, astfel încît, dacă ai fi stat să o asculţi, nu auzeai decît nişte cuvinte fără înţeles, despărţite de icneli şi suspine, cînd trebuia să ridice ligheanul cu rufe, să le scoată din maşina de spălat sau să le stoarcă deasupra chiuvetei. Totuşi, pe baza unor observaţii sistematice, domnul Toma ajunsese la concluzia că, în concepţia dumneaei, Binele era reprezentat de doamna Filofteia însăşi, în vreme ce reprezentanţii Răului erau: patronul magazinului unde lucra, diverşi cumpărători cu pretenţii exagerate, oamenii care merg cu autobuzul şi nu-şi cumpără bilet, un preot care nu-i dăduse împărtăşanie, vecinii de la bloc împreună cu copiii lor obraznici, administratorul asociaţiei de locatari şi aşa mai departe – de fapt, toţi ceilalţi. De această dată, îşi pusese şorţul primit gratuit de domnul Toma, în cadrul unei campanii promoţionale, de la o firmă (străină, precizase domnul Eftimie) care aplica strategii moderne de marketing şi, crezîndu-se singură, întrucît nu auzise uşa cînd dumnealui intrase, repeta cu insistenţă o întrebare căreia se vede că nu-i găsise încă răspuns:

— De ce, domnule, de ce să plătim mereu tot noi, ăştia săraci?

Trecînd pe lîngă uşa de la baie ca şi cum n-ar fi auzit nimic, domnul Toma intră direct în sufragerie, se aşeză într-un fotoliu şi deschise la întîmplare un ziar pe a cărui primă pagină erau atacate vehement ultimele măsuri guvernamentale de restructurare a întreprinderilor de stat cu pierderi. În continuare, aplică o tactică perfidă – o lăsă să treacă de mai multe ori cu ligheanul încolo şi încoace, în timp ce căra rufe în balcon sau se întorcea de acolo, prefăcîndu-se foarte absorbit de lectură. Dacă ar mai fi tăcut doar cîteva secunde, după ce doamna Filofteia terminase de înşirat rufele pe balcon şi se reîntorsese în sufragerie căutîndu-şi de lucru cu macrameurile de pe o servantă, pe care le tot aranja în diverse poziţii, în mod sigur chiar dumneaei l-ar fi întrebat ce citeşte cu atîta preocupare. Dar, cu puţin înaintea inevitabilei întrebări, izbucni dumnealui, lovind cu dosul palmei pagina de ziar şi lăsîndu-se mult pe spate, în fotoliu.

— Extraordinar, domnule, ce deştepţi sunt americanii ăştia! exclamă şi plescăi de plăcerea lecturii. Ca să vezi ce le-a mai dat prin cap!... Multi-Level Marketing! Un sistem de marketing foarte modern şi eficient, în care cumpărătorul devine simultan şi vînzător al produsului respectiv!

Îşi vorbea de fapt sieşi, dar doamna Filofteia nu se putu abţine să nu intervină, iar promptitudinea cu care răspunse dovedea că între timp reflectase foarte serios la acelaşi lucru.

— Că bine zici! Poate mai recuperăm ceva din bani. Bigudiurile încerc să le vînd la mine la magazin, iar celelalte le ducem la talcioc!

Să precizăm: iniţierea domnului Toma, primii săi paşi în descoperirea secretelor Multi-Level Marketing-ului, avea loc sîmbătă, 3 octombrie, la ceasurile după-amiezii.

În acest moment, pentru a merge mai departe, trebuie să facem cîţiva paşi înapoi – în urmă cu mai mulţi ani.

Într-o bună zi, Dumnezeu hotărî să curme suferinţele poporului român. Prea îl încercase de-a lungul veacurilor. Prea îl călcaseră străinii, încă de pe vremea lui Burebista şi Decebal, de nu cumva şi mai înainte. Dar mai dă-o încolo de treabă: care cum se trezea că are nevoie pămînt, hai să luăm de la români, că lor şi aşa le prisoseşte! Ei şi-aşa nu prea îl muncesc. Hai la ei, că-s blajini, băieţi de treabă, primitori, ospitalieri, nu zic nimica. Şi aşa mai departe.

Acestea nu sunt teorii, acestea sunt fapte confirmate de istorie! Au fost mai întîi popoarele migratoare, hunii, slavii, goţii şi alţii. Pe urmă, dacă au plecat ăia, au venit turcii. N-a scăpat bine de turci că, poftim, începe primul război mondial şi vin nemţii. Pe urmă al doilea, iar pe partea cealaltă intră ruşii. Ei, dar voi n-aveţi de gînd să vă potoliţi? Cînd o să lăsaţi în pace acest popor atît de greu încercat de istorie?

Dar Ştefan cel Mare? Dar Mihai Viteazu? E de necrezut cît au putut lupta aceşti eroi pentru poporul lor, cîte bătălii a trebuit să ducă cu toţi duşmanii! Sau să ne referim la intelectuali: Dimitrie Cantemir, de exemplu! Păi, ce, n-au avut românii oameni de valoare? Ba au avut din belşug, dar n-au prea ştiut ce să facă cu ei. Trebuie străinii să vină şi să-i înveţe ce şi cum? Cine a inventat stiloul? Un român! Chiar dacă stilourile româneşti sunt dintre cele mai proaste din lume, invenţia ne aparţine incontestabil. La fel insulina. Sau atîtea alte şi alte lucruri, cu care se laudă acum alte naţiuni, că le-au făcut ele. Chiar şi rachetele cosmice! Le-a făcut tot un neamţ de-al nostru.

În ziua cînd Dumnezeu a luat hotărîrea Sa supremă, România era o ţară ca vai de ea. Trecuseră doi ani de la Revoluţie – şi nimic. Ziarele anunţau o rată a şomajului mereu în creştere. Inflaţia la fel. PIB-ul şi productivitatea, în schimb, coborau vertiginos. Ca şi nivelul de trai. Ce era de făcut? Conducătorii ţării nu ştiau, se certau toată ziua. Guvernul umbla mai mult în stare de ebrietate. De altfel, domnul Elefterie făcuse mai demult observaţia că, pentru a pedepsi poporul român pentru păcatele sale, Dumnezeu nu are nevoie să trimită foc de pucioasă asupra lui sau broaşte rîioase sau nor de lăcuste sau mai ştiu eu ce alte plăgi, ca la egipteni. E de-ajuns că l-a pricopsit cu nişte conducători tîmpiţi. Însă, între timp, lucrurile se mai schimbaseră, iar Dumnezeu hotărîse să ajute poporul să depăşească greutăţile tranziţiei – şi trebuiau luate de urgenţă măsuri în acest sens. Nu să îi dea petrol, cum le-a dat arabilor – că parcă-i un făcut, unde e un arab, dacă sapi sub el, dai de petrol. Nici invenţii, ca japonezilor. Nici maşini, ca americanilor. Nu: românilor trebuia să le dea direct bani. Era mai simplu aşa. Cu bani poţi cumpăra orice. În acest scop, Dumnezeu a hotărît să-l trimită pe pămînt pe Ion Stoica. La drept vorbind, îl trimisese mai demult, pe vremea dictaturii comuniste, dar abia acum i-a trasat sarcina de a rezolva problema. Din păcate, domnul Elefterie n-a crezut de la început în această minune, deşi toată lumea vorbea despre ea, iar atunci cînd a crezut, era prea tîrziu. Dumnealui însuşi va spune peste cîţiva ani:

— Hm, popor creştin!... Ce popor, ce creştin? Dacă era creştin poporul ăsta, nu alerga cu mic, cu mare să-i dea bani lui Ion Stoica, la Caritas, îşi vedea fiecare de treburile lui, de necazurile lui.

Dar asta se va întîmpla abia peste cîţiva ani, în a treia zi a lunii octombrie, cînd, din cauză că liftul va fi rămas blocat, domnul Elefterie va trebui să urce pe scări, pînă la garsoniera sa de la etajul cinci. Cu o zi mai devreme, vecina de la acelaşi etaj, respectiv doamna Vavila, va fi lipit pe pereţii palierului tot felul de fotografii în formă de icoană tăiate cu foarfeca de prin reviste, înfăţişîndu-i pe Domnul nostru Iisus Hristos şi pe Maica Domnului cu Pruncul în braţe – care îi vor prilejui domnului Elefterie observaţia critică de mai sus.

Însă în ultima zi a lunii aprilie a anului 1994, fenomenul miraculos cunoscut sub numele „Caritas“ încă le mai oferea, cel puţin teoretic, o sumă de opt ori mai mare celor care îşi depuneau banii la casieriile din municipiul Cluj-Napoca ale „jocului“, aşa cum era dezmierdat în popor, sau „sistemului“, cum îl denumeau oamenii mai instruiţi. De fapt, denumirea corectă, ştiinţifică şi completă era: „Sistemul de Întrajutorare Caritas“. Mai corect ar fi fost poate să i se spună: joacă. Fiindcă era într-adevăr ca o joacă de copii. Nici o sumă nu era prea mică şi nici o sumă nu era prea mare. Puneai o sută de lei, primei opt sute. Puneai o mie, primeai opt mii. Puneai un milion, primeai opt milioane. Şi aşa mai departe. Simplu, fără efort şi fără prea multă bătaie de cap, dacă nu ţinem socoteală de faptul că trebuia totuşi să stai la o coadă de cîţiva kilometri ca să dai banii. După o anumită perioadă, în ziua cînd erai programat, mergeai şi-ţi ridicai frumos cîştigul, trebuind doar să semnezi într-un borderou şi să dai ceva de pomană săracilor sau pentru construirea vreunei biserici – dar benevol! De unde veneau aceşti bani era o taină pe care numai patronul Ion Stoica o ştia. Un reporter de la televiziunea naţională i-a luat în mod special un interviu, încercînd să-l tragă de limbă – dar nimic!
În afara confirmării, o dată în plus, a ajutorului primit direct de la Dumnezeu, Ion Stoica n-a vrut să mai dea nici un fel de amănunte. Pe atunci domnul Elefterie încă mai lucra la fabrica de confecţii. A urmărit şi dumnealui acea emisiune, realizată cu înalt profesionalism de scriitorul Mihai Tatulici şi difuzată la o oră de maximă audienţă. L-a impresionat foarte mult. În cele din urmă, a luat hotărîrea pe care soţia sa o aştepta de mai multă vreme. N-a fost însă chiar atît de uşor, întrucît se impunea să-şi asume anumite riscuri. Gîndurile l-au frămîntat toată noaptea. Mai întîi s-a gîndit să încerce cu o sumă relativ modestă.

— Ia să vedem: dacă pun douăzeci de mii, voi primi o sută şaizeci de mii. Ce aş putea face cu banii ăştia? Un frigider costă trei sute de mii, deci nu-s suficienţi. Să presupunem că mai împrumut încă douăzeci de mii de la cineva şi-i spun că o să-i înapoiez cînd fac un împrumut la CAR. Vasăzică, patruzeci de mii ori opt face trei sute douăzeci de mii. Deci mi-aş putea cumpăra frigiderul. Dar cu datoria ce fac? O să-mi ceară banii... O să-i spun să mai aştepte. Dacă îi dau din salariu, nu mai am cu ce plăti întreţinerea. Să fur? Hm, de unde? Nu, mai bine sărac şi curat!

Ajuns cu raţionamentul aici, domnul Elefterie îşi aprinse o ţigară Carpaţi şi se lăsă purtat pe aripile reveriei. Trei sute douăzeci de lei pachetul. Ori treizeci de pachete pe lună, asta face aproape zece mii de lei. O sumă destul de frumuşică – mai bine s-ar lăsa de fumat. Era trecut de miezul nopţii şi toţi ai casei dormeau. Adică soţia şi cele două fetiţe. Domnul Elefterie se ridică, luă capacul de pe o oală şi îl puse înapoi. Nimic interesant.

— Femeia asta nu ştie deloc să gătească, mormăi nemulţumit.

Pentru cîteva clipe, raţionamentul său rămăsese agăţat de cei douăzeci de mii pe care trebuia să-i împrumute.

— Dacă tot e vorba să împrumut, de ce să nu împrumut mai mult: cincizeci de mii? Şi cu douăzeci ai mei, asta face şaptezeci de mii. Şaptezeci ori opt înseamnă cinci sute şaizeci de mii. Doamne, Dumnezeule mare, jumătate de milion – şi ceva pe deasupra! Păi, cu banii ăştia aş putea trăi boiereşte măcar patru luni. Presupunînd, desigur, că nu-mi mai cumpăr frigider. La urma urmei, frigiderul mai poate aştepta. Şi aşa sunt prea scumpe, nu merită banii. Dar dacă şi nevastă-mea ar face un împrumut la CAR?

Imaginaţia domnului Elefterie dădu iarăşi în clocot. Reveria sa căpătă din nou aripi, parcă mai ample, mai viguroase ca niciodată. Altul, dacă ar fi fost în locul dumnealui, vreun parvenit din ăştia apăruţi după „evenimente“, s-ar fi gîndit, desigur, să-şi cumpere cît mai multe ghiuluri şi lanţuri de aur şi un automobil Mercedes, cu care să se fîţîie toată ziua prin centrul oraşului, chipurile a ieşit la cumpărături, sau să-şi facă o vilă cu douăzeci de camere în „cartierul coloneilor“. Planurile domnului Elefterie erau însă de cu totul altă natură, mult mai elevate. Înainte de orice, dumnealui ar fi alocat o sumă importantă capitolului „pentru suflet“ – fiindcă, orice s-ar zice, fără suflet degeaba trăieşti. În primul rînd, ar fi sponsorizat construirea unei noi biserici, ca să-i pomenească preotul numele la toate slujbele. În acest fel, şi-ar fi asigurat şi ajutorul lui Dumnezeu în toate acţiunile întreprinse pe mai departe. I-ar fi plăcut, de asemenea, să ajute oamenii de cultură: scriitori, artişti, muzicieni etc. Oamenii ăştia au învăţat atîta carte degeaba, săracii! A fost foarte impresionat de scrisoarea unui grup de intelectuali către guvernul României, în care se menţionau principalele neajunsuri din acest domeniu. Producţia editorială a fost lăsată la voia întîmplării; preţul hîrtiei şi al tiparului creşte necontenit, în timp ce veniturile populaţiei scad; revistele de cultură se zbat neputincioase în lipsuri financiare, iar celelalte instituţii de cultură şi artă, teatre, muzee, case memoriale, se degradează de la o zi la alta, din aceleaşi motive. Strigătul lor de ajutor aproape că i-a cutremurat inima domnului Elefterie. Şi guvernul ce credeţi că le-a răspuns? Cică: să mai vedem.

Acum, sincer vorbind, nu e deloc sigur că, dacă domnul Elefterie ar fi ajuns vreodată bogat, ar fi făcut într-adevăr ceea ce, sărac fiind, gîndea că va face. Tot omul sărac zice: ehei, dacă aş fi eu bogat, aş face cutare şi cutare lucru, dar orice bogat ştie că, pe vremea cînd era sărac, gîndea cu totul altfel, vedea lucrurile dintr-o perspectivă eronată. Probabil că ar fi dat şi la biserică; mai mult ca sigur ar fi dat, însă înainte de asta şi-ar fi cumpărat măcar o Dacia la mîna a doua, deşi nu e deloc sigur că ar fi obţinut şi permis de conducere. Ar fi luat-o numai aşa, ca să se uite la ea din balcon. O anumită sumă ar fi pus deoparte, pentru a plăti lecţiile de pian ale fetelor, la insistenţa doamnei Gleofina. Fiindcă, pe cînd dumneaei a fost odată acasă la o doctoriţă, fetiţa acesteia exersa la pian – şi atunci doamna Gleofina s-a gîndit cu strîngere de inimă la fetele ei, care nici măcar nişte pantofi mai de Doamne-ajută nu au, se încalţă cu tenişi. Dar unde mai pui că ar trebui zugrăvit apartamentul!... Că ar trebui închis balconul!... Că toţi şi-au faianţat baia şi bucătăria, numai domnul Elefterie nu!... De mult se gîndeşte să spargă peretele de la debara, ca să mai lărgească holul!... Şi, în definitiv, dacă tot ar avea bani, de ce să nu facă un schimb şi să se mute mai în centru?... Iar cu mobila asta din casă... – hm, asta-i mobilă?

Pesemne că într-un mod oarecum asemănător gîndesc şi oamenii bogaţi, atunci cînd nu le mai rămîn bani nici pentru construirea de biserici, nici pentru sponsorizarea culturii. Cînd domnul Elefterie luă un pix şi începu să socotească, îl apucă groaza: după estimări preliminare, suma necesară se ridica la peste cincisprezece milioane de lei! Fără a mai include aici şi cheltuielile înregistrate la capitolul „pentru suflet“. Asta ar fi însemnat să depună la Caritas aproape două milioane, iar dumnealui nu avea în casă decît modesta sumă de optzeci de mii lei. Abia atunci interveni cu adevărat mîna Destinului. Sau, mai precis, a doua zi, cînd doamna Gleofina, convinsă de valabilitatea metodei prin care urmau să intre şi ei în rînd cu lumea civilizată, îi destăinui că avea strînşi deoparte nişte bani de care numai dumneaei ştiuse, aşa-zisul Fond Necunoscut Soţului, în valoare de una sută cincizeci mii lei. Nu ajungeau, dar constituiau un impuls, în sensul că indicau fără nici o ezitare calea de urmat. Iar calea de urmat nu era alta decît să facă un împrumut sau mai multe, pînă la completarea sumei...

Dacă se va face vreodată o istorie a sistemului Caritas şi vreun savant curios al viitorului îi va cerceta arhivele, va putea constata că ultimul deponent a fost un cetăţean din judeţul Bacău, cu nume predestinat: Elefterie Popescu. Dar toate acestea erau de domeniul trecutului în dimineaţa zilei de 5 octombrie, mai precis pe la ora 9, cînd domnul Elefterie a coborît pe scări cele cinci etaje... cu o importantă sumă de bani asupra lui. Purta un surîs enigmatic pe chip. Soţia îi făcuse o cafea tare, la care dumnealui adăugase, din obişnuinţă, un rudotel. Pentru că în ziua aceea urma să mizeze la Loto „6 din 49“ suma importantă despre care e vorba. De data asta mergea la sigur. Ştia dinainte ce numere va juca, fiindcă le visase. Restul era, desigur, o simplă formalitate.

Despre cazul aparte al domnului Gheorghe Compotecras a scris şi în Evenimentul zilei. Numai că, după prostul obicei al ziarelor de la noi, şi de data asta lucrurile au fost prezentate complet anapoda. În vreme ce domnul Gheorghe e sergent-major la o unitate de jandarmi, acolo scria că are 52 de ani şi a lucrat o vreme la Combinatul Siderurgic din Galaţi. Lăsînd la o parte faptul că, acest combinat se află într-un oraş situat la două sute de kilometri de Bacău şi are acum o cu totul altă denumire, a doua regretabilă inexactitate este aceea că, „în urmă cu un an, domnul Compotecras a suferit un infarct care a adus în viaţa sa evenimente inedite“. Trebuie precizat că, în realitate, „evenimentele inedite“ la care se referă ziaristul au apărut în urma unei greve spontane a muncitorilor de la „Maşini-Unelte“, atunci cînd unul dintre grevişti a aruncat spre grupul de jandarmi ce păzeau Prefectura cu o sticlă de vodcă, goală, care l-a lovit în frunte din greşeală pe domnul Gheorghe. În acel moment, greviştii solicitau o întrevedere cu prefectul, iar jandarmii nu le dădeau voie. Şefa de cabinet le-a comunicat printr-un bileţel scris la calculator că domnul prefect tocmai plecase la Bucureşti, ca să le rezolve la guvern principalele revendicări, respectiv mărirea de salariu. În realitate, prefectul se ascunsese în cabinetul său, chiar sub birou, ca nu cumva să-l lovească şi pe el vreo sticlă de vodcă, descrisă de ziarişti, printr-o altă regretabilă exagerare, drept „cocktail Molotov“, sau vreuna din pietrele care spărseseră geamurile Prefecturii.

Imediat după coliziunea frontală cu respectiva sticlă de vodcă, domnul Gheorghe a început să viseze că e copil şi că tatăl său îl dă în scrînciob. Iată însă, spre comparaţie, ce spune ziaristul de la Evenimentul zilei:

Pe lîngă faptul că a învăţat Tatăl Nostru, o rugăciune pe care nu o ştia deoarece nu credea în Dumnezeu, Mihai Compotecras (nu Gheorghe?! – n a.) a început, brusc, să scrie poezii. Faptul este cu atît mai ciudat cu cît omul nu a citit în viaţa lui o poezie. După infarctul suferit, Mihai Compotecras este inspirat în permanenţă. Se trezeşte chiar şi-n timpul nopţii, cu poeziile gata ticluite în timpul somnului. Ieri, cînd am intrat în salonul în care este internat la Spitalul Fundeni, secţia Chirurgie cardiovasculară, proaspătul poet era înconjurat de colegii săi de salon, care-l priveau miraţi. El stătea în pat, cu pixul şi caietul în braţe, şi scria. Era vădit deranjat de prezenţa numeroasă din salon, dar spunea că „inspiraţia nu-i dă pace“. Acum este neliniştit, deoarece urmează să suporte o intervenţie chirurgicală dificilă.

Se impun următoarele precizări:

1. Domnul Gheorghe ştie Tatăl Nostru de cînd era mic copil, deci nu era nevoie să înveţe în spital această rugăciune bine-cunoscută.

2. De asemenea, domnul Gheorghe a crezut întotdeauna în Dumnezeu, dar pînă la evenimentele din Decembrie 1989 nu-şi făcea cruce cînd trecea pe lîngă vreo biserică, de frică să nu-l dea afară din serviciu.

3. Domnul Gheorghe a citit de-a lungul timpului numeroase poezii de: Mihai Eminescu, Vasile Alecsandri, Mircea Cărtărescu şi alţii, aşadar afirmaţia că „nu a citit în viaţa lui o poezie“ este complet răuvoitoare, afară doar dacă ziaristul respectiv nu consideră poezii creaţii ca: Noi vrem pămînt de Mihai Eminescu, Somnoroase păsărele de Vasile Alecsandri sau Levantul de Mircea Cărtărescu.

4. Domnul Gheorghe nu a fost internat la Spitalul Fundeni, ci la Spitalul Judeţean Bacău.

Rezultă din ce în ce mai clar că, în reportajul său, ziaristul vorbeşte despre un cu totul alt Compotecras, deşi referirile la inspiraţia poetică şi celelalte se confirmă şi în cazul domnului Gheorghe Compotecras din Bacău. Într-adevăr, din momentul cînd s-a trezit din visul său şi pînă aproape de externarea din spital, domnul Gheorghe a vorbit (dar nu a scris, cum pretinde a şti ziaristul) numai în versuri. Şi aceasta din simplul motiv că nu putea altfel. De îndată ce pronunţa trei-patru cuvinte, dumnealui simţea nevoia irepresibilă de a le ataşa numaidecît o rimă. Acest lucru devenise de fapt inevitabil şi, dacă se poate spune aşa, fatal. Fireşte că, atunci cînd doctorul venea la vizită şi spunea:

— Bună dimineaţa,

domnul Gheorghe răspundea prompt, deşi involuntar:

— Vodca taie greaţa!

Dar lucrurile nu se opreau aici. Dacă sora medicală venea cu seringa pregătită şi îi spunea:

— Dezveliţi-vă la fund, să vă fac un primidon, domnul Gheorghe răspundea, executînd totodată comanda:

— Azi vă dau cea bucă stîngă, că la dreapta am flegmon.

Chiar şi-atunci cînd urina şi făcea şi treaba mare, dînsul medita în versuri la această întîmplare. Găsea numeroase rime, împerecheate sau crucişe, şi cînd vrea să facă ca..., şi cînd vrea ca să se pişe. Bolnavii de prin saloane se-adunau la patul lui, prea miraţi de fără seamăn şi bogatul talentu-i. Însă medicii, pe baza analizelor de craniu, stabiliră că e vorba de o boală cu-aspect straniu. În zadar veneau să-l vadă zilnic cadre foarte competente, pentru boala lui ciudată nu aveau medicamente. Tratamentul ce-l prescrise şeful de la Traumatisme era: duşuri reci şi calde, dar şi cît mai dese clisme. Pînă cînd, din întîmplare, aducînd o eprubetă, se interesă de dînsul autentica poetă – laboranta Veronica; era de serviciu-n tură, debutase la cenaclul de la Casa de Cultură. Ea veni la domnul Gheorghe, îl privi cu luare-aminte, se gîndi cîteva clipe şi rosti şase cuvinte:

— Nu zi stîlp, că zic pîlp!

Toţi cei din salon aşteptau cu nerăbdare şi deosebit interes ca domnul Gheorghe să-i dea replica, desigur, tot în versuri, aşa cum obişnuia, dar dumnealui, minute în şir, nu reuşi să scoată vreun cuvînt, cu rimă sau fără, deşi pe chip i se putea citi clar efortul de a spune ceva. Vorbi totuşi într-un tîrziu, cînd majoritatea suporterilor se îndepărtaseră dezamăgiţi de patul său.

— Pentru aceste cuvinte nu există vreo altă rimă, explică perfect lucid domnul Gheorghe – ocazie cu care medicii constatară nu numai că putea vorbi din nou, dar şi că boala de care suferise pînă atunci se vindecase spontan.

La ieşirea din spital, domnul Gheorghe, făcînd un bilanţ al activităţii sale profesionale, ajunse la concluzia că incidentul din faţa Prefecturii, în urma căruia fusese internat, era cauzat în cea mai mare măsură de insuficienta sa pregătire fizică şi moral-volitivă. Dacă ar fi fost destul de atent şi cu reflexele de apărare bine formate, ar fi putut evita, chiar şi în ultima clipă, sticla zburătoare. După ce merse la biserică şi plăti un acatist, aducînd laudă şi mulţumire lui Dumnezeu că scăpase numai cu atît, domnul Gheorghe hotărî ca pe viitor să se antreneze neîncetat, fără a precupeţi vreun efort, în vederea creşterii capacităţii sale de luptă, pentru păstrarea ordinii şi a siguranţei publice. Din acest motiv, deşi locuia tocmai la etajul şapte, domnul Gheorghe nu folosea niciodată liftul, iar cînd, dintr-un motiv sau altul, liftul se defecta, simţea o veritabilă satisfacţie profesională: ocazia de a urca şi a coborî cele şapte etaje pe scări dobîndea un plus de legitimitate. Nu-i exclus ca însuşi domnul Gheorghe să fi provocat din cînd în cînd, în mod deliberat, anumite defecţiuni ale liftului – aceasta nu este, bineînţeles, decît o simplă ipoteză! –, dar, dincolo de orice speculaţii, rămîne stabilit cu certitudine faptul că, pentru domnul Gheorghe, blocarea liftului nu a reprezentat un eveniment demn de luat în seamă şi cu atît mai puţin un motiv de a face reclamaţie sau de a cere repunerea lui grabnică în funcţiune.

Să recapitulăm. Sîmbătă după-amiază, la ora cinci şi patruzeci şi şase de minute, domnul Toma urcă pînă la etajul şapte, făcîndu-i o vizită domnului Eftimie şi discutînd despre metodele moderne de marketing, după care coboară de-acolo, tot pe scări, la ora şase şi cinci. Luni dimineaţa, la ora şapte şi un sfert, doamna Pelaghia, de la doi, coboară pentru a merge la serviciu; la scurt timp, o urmează domnul Gheorghe, de la şapte, dar în cu totul altă direcţie. Două ore mai tîrziu, domnul Elefterie va ieşi din casă, îndreptîndu-se spre cea mai apropiată agenţie a Loteriei Naţionale. Înainte sau după aceea, au mai coborît sau au mai urcat o serie de persoane, femei şi bărbaţi, copii care mergeau sau se întorceau de la şcoală, bătrîni pensionari, şomeri, întreprinzători particulari etc., posibil şi alte persoane aflate cu diferite interese în respectiva clădire.

Toţi aceşti domni şi toate aceste doamne au un numitor comun: locuiesc în acelaşi bloc cu opt etaje de pe Strada Oilor (fostă Euler) din Bacău. Ei mai au în comun încă un lucru, care nu a putut scăpa perspicacităţii cititorului: nici unul n-a reclamat faptul că liftul era defect. Doamna Pelaghia, din motivul că, locuind la etajul doi, precum şi din alte motive, preferă să urce şi să coboare pe scări. Acceptăm apoi că domnul Gheorghe, ducînd o viaţă sportivă şi în permanentă mişcare, nu foloseşte liftul niciodată. Să mai admitem că unii locatari n-au ieşit sîmbătă din casă la prima oră, iar după aceea, cînd au ieşit, era deja prea tîrziu pentru a reclama. Vom merge chiar mai departe şi vom accepta ca valabilă explicaţia că domnul Elefterie, absorbit de gîndurile sale privind un eventual cîştig la Loto, a putut trece nepăsător pe lîngă intrarea liftului blocat – abia dacă i-a încercat, ca prin vis, uşa. Dar ceilalţi? Singura explicaţie ar fi că s-au obişnuit. Însuşi domnul Ion-şeful-de-scară, în momentul cînd, în cursul zilei de sîmbătă, a vrut să coboare la parter, unde urma să afişeze un nou anunţ important, a constatat că liftul rămăsese blocat... undeva. Dar unde? Măcar dumnealui ar fi trebuit să se întrebe, în calitate de şef de scară. Poate s-a întrebat, nu ştim. Cert este doar că a coborît pe scări ca să pună afişul, a urcat tot pe scări înapoi, pînă la etajul trei, unde locuieşte, şi... a uitat. Încît se impune o singură concluzie: nu era prima oară cînd liftul rămînea blocat, probabil undeva între etaje. Nimeni nu rămăsese în el, nimeni nu bătea cu disperare în uşă cerînd să fie salvat, nimeni nu-i blestema pe cei de la societatea de întreţinere, nu se adunase nici o familie pe palier, ca să-l încurajeze cu diferite sfaturi pe membrul ei blocat în lift – iar toate acestea au putut crea impresia că liftul nici nu era blocat. Deşi totuşi nu funcţiona – adevăr asupra căruia ar fi putut cădea de acord toţi cei care, dintr-un motiv sau altul, au încercat să-l utilizeze. Însă nimeni n-ar fi putut preciza la ce oră anume se întîmplase evenimentul. Mai mult, nici măcar a doua zi faptul nu a avut repercusiuni. Ziua de duminică a trecut aproape neobservată. În jurnalul său, domnul Ion-şeful-de-scară nu a consemnat nici un incident notabil. O posibilă explicaţie ar fi aceea că, de obicei, duminica locatarii nu prea ies din casă. Stau şi se uită la televizor. Sunt emisiuni interesante, meciuri de fotbal, curse de automobile, umor, bingo, talk-show-uri, telenovele şi, în general, tot ce-şi doreşte sufletul unui salariat, pensionar sau şomer într-o zi de odihnă. Doar dacă se întîmplă să aibă vreun musafir, acesta îi anunţă grăbit, de cum le trece pragul, încă răsuflînd din greu, cu ultimele puteri, ca alergătorul de la Maraton: „Ştiţi, liftul e defect!“. „Ştim“, spun ei, fără a acorda anunţului o importanţă specială, ba chiar cu o mică satisfacţie ironică în glas, bine camuflată de zîmbetul ospitalier – deoarece ştirea nu-i afectează în mod direct, deocamdată. Abia luni dimineaţa, dar mai ales luni după prînz, cînd se întorc obosiţi de la lucru, iau notă de importanţa deosebită a liftului într-un bloc cu opt etaje. De fapt, luni seara. Fiindcă dimineaţă e mai uşor, aproape că e plăcut, coborîrea scărilor ţine loc de gimnastică de înviorare.

Pentru membrii formaţiei Prietenia, luni e o zi fără repetiţie. Prin urmare, domnul Ilie hotărî, încă de la primele ore ale dimineţii, să-şi repare motocicleta. Acest lucru nu se putea întîmpla în spatele blocului, deoarece buletinul meteo şi, împreună cu el, norii adunaţi pe cer anunţau vreme umedă cu averse locale de ploaie şi descărcări electrice. Nici în holul de la intrarea în bloc nu putea risca; pe acolo trec mereu diverse persoane, mai ales copii, care i-ar fi putut şterpeli vreo piesă, numai aşa, ca să se joace cu ea sau să încerce mai apoi s-o vîndă în bazar. De aceea, domnul Ilie socoti potrivit să facă reparaţiile necesare chiar în propriul apartament, situat la etajul şase. Dar surpriză! Liftul nu mergea. O surpriză neplăcută pentru domnul Ilie, să recunoaştem. Demontă mai întîi ataşul, rezemîndu-l de peretele clădirii, iar după aceea cele două roţi, cu care porni, de voie, de nevoie, în sus pe scări. Tocmai atunci domnul Ion-şeful-de-scară cobora cu un nou afiş, întrucît cel compus şi publicat cu numai două zile înainte nu-l mai satisfăcea. Afişul compus în cursul zilei de sîmbătă suna astfel:

Stimaţi locatari, întreprinderea de distribuţie a gazelor anunţă:

Dat fiind faptul că asociaţia dvs. nu şi-a achitat în întregime factura la serviciile oferite, începînd cu data de 15 octombrie se sistează furnizarea gazelor.

Noul afiş venea cu o completare absolut necesară. El suna astfel:

Stimaţi locatari, întreprinderea de distribuţie a gazelor anunţă:

Dat fiind faptul că asociaţia dvs. nu şi-a achitat în întregime factura la serviciile oferite, începînd cu data de 15 octombrie se sistează furnizarea gazelor.

Vă rugăm să luaţi măsurile ce se impun.

— Bună dimineaţa, vecine! salută primul domnul Ilie.

— Bună dimineaţa vecine! răspunse domnul Ion-şeful-de-scară. Dar ce faceţi?

— Iaca, m-am gîndit să-mi repar motocicleta.

— Foarte bine, foarte bine, mormăi domnul Ion-şeful-de-scară, deşi nu era întru totul de acord.

Însă, în Regulamentul Disciplinei şi Bunei Convieţuiri Civilizate, pe care-l alcătuise cu doar o lună în urmă, aducîndu-l de îndată la cunoştinţa tuturor locatarilor, nu prevăzuse faptul că aceştia nu au voie să execute reparaţii mecanice în apartament. Aspect ce trebuia reţinut, pentru a-l utiliza la următoarea redactare. Înainte de asta, la viitoarea şedinţă de bloc, chestiunea urma să fie supusă dezbaterii locatarilor, pentru ca decizia să fie luată într-un cadru democratic.

— Dar ce s-a întîmplat cu liftul? întrebă ca din simplă curiozitate domnul Ilie.

— A, da, liftul... Păi, ce să se întîmple? L-au stricat!

Dacă ar fi fost mai vigilent, domnul Ilie ar fi sesizat o uşoară imprecizie în răspunsul domnului Ion-şeful-de-scară, precum şi graba de a trece această problemă pe un plan secund al scurtei lor conversaţii. Adevărul e, aşa cum arătam mai sus, că domnul Ion-şeful-de-scară uitase pur şi simplu de lift, copleşit de mulţimea celorlalte probleme administrative cărora trebuia să le facă faţă, ca de obicei, de unul singur. Ceilalţi nu se implicau.

— Ar trebui chemaţi să-l repare, îşi dădu cu părerea domnul Ilie.

— D-apăi, dacă-i chemi, vin?

Răspunsul-întrebare al şefului de scară rămase atîrnat de pereţii palierului de la etajul întîi, încercînd să-şi rezolve enigma propriei bucle logice, întrucît cei doi interlocutori porniră în sensuri diferite: domnul Ilie către apartamentul său de la etajul şase, unde va duce pînă la urmă, piesă cu piesă, toată motocicleta, iar domnul Ion-şeful-de-scară către avizierul de la intrarea în bloc, unde urma să lipească cu prenadez noua versiune a anunţului privind factura de gaze, în locul celei vechi, care nu-l mai satisfăcea.

Însă, odată ajuns în faţa avizierului, domnul Ion-şeful-de-scară fu cuprins de anumite mustrări de conştiinţă. Cîţiva copii care se jucau pe scările din faţa blocului îl văzură ezitînd îndelung înainte de a descuia ferestruica panoului, prevăzut prin construcţie cu o mică încuietoare tip Yale, pentru ca persoanele rău intenţionate să nu poată rupe afişele şi înştiinţările de tot felul expuse acolo. Dar nu acordară faptului atenţia cuvenită, deoarece erau nişte copii din alt bloc. În acele momente, domnul Ion-şeful-de-scară reflecta dacă ar trebui să telefoneze mai întîi la asociaţia de locatari, să sune direct la întreprinderea de servicii pentru ascensoare sau mai bine să verifice în prealabil starea de lucruri în teren, la faţa locului. Această din urmă opţiune avea cea mai mare încărcătură de iniţiativă şi responsabilitate. În plus, ea îi permitea să-şi exercite de o manieră fără echivoc întreaga autoritate, să-şi pună în valoare perspicacitatea şi să adopte anumite măsuri urgente, dacă situaţia o va impune, deşi rămîneau deocamdată destul de neclare atît modul cum situaţia va impune acele măsuri, cît şi condiţiile concrete de aplicare a lor.

Cu o anumită strîngere de inimă, cu sentimente contradictorii, domnul Ion-şeful-de-scară împături foaia pe care tocmai se pregătea să o afişeze şi o băgă în buzunarul interior al hainei. Ea conţinea rezultatul efortului intelectual şi fizic depus timp de peste o oră, în cursul dimineţii. Dincolo de formula sa concisă şi imperativă, ceea ce nici unul dintre eventualii cititori ai anunţului nu avea de unde să ştie erau dificultăţile pe care domnul Ion-şeful-de-scară trebuia să le depăşească în vederea dactilografierii textului respectiv. Neavînd îndemînarea şi antrenamentul necesare unei asemenea ocupaţii, trebuia să rezolve din mers atît găsirea literelor pe tastatură, lucru nu tocmai uşor la vîrsta dumnealui, cît şi deblocarea pîrghiilor maşinii, după ce, dintr-un motiv neînţeles, degetul arătător al domnului Ion apăsa simultan pe două taste, deşi fusese însărcinat să apese pe una singură, ca să nu mai vorbim de corectările repetate din cauza unor litere apărute în mod nedorit într-un cuvînt, cum ar fi un r în cuvîntul factura, care astfel devenea fractura (asta pentru a da numai un singur exemplu, dar mai sunt şi altele), oferind ocazia unor ironii răuvoitoare, şi care, observat prea tîrziu, impunea redactilografierea întregului text.

Beculeţele de doisprezece volţi, care la lifturile noi sau la cele din blocuri locuite de oameni disciplinaţi indică etajul, erau stinse. Asta nu însemna mare lucru. În ultimă instanţă, nu însemna nimic. Ele erau stinse şi atunci cînd liftul funcţiona la parametri normali, dar nu din cauza locatarilor şi nici măcar din vina celor de la întreprinderea de servicii. Ori de cîte ori ar fi fost înlocuite, după cîteva ore de exploatare, se stingeau definitiv. De aceea, prima observaţie pe care domnul Ion-şeful-de-scară o putu face fu una negativă: nu se putea stabili cu precizie la ce nivel rămăsese liftul blocat. Pentru a se convinge o dată în plus, bătu de cîteva ori tare cu podul palmei în uşa liftului...

Nici un răspuns.

Între timp, domnul Ilie dusese roţile motocicletei în apartament; acum se oprise la spatele domnului Ion-şeful-de-scară ţinînd în mîini cilindrul cu aripioare de aluminiu, partea cea mai importantă a motorului, şi o pedală. Pentru piesele mai mărunte intenţiona ca, la următorul drum, să coboare cu două sacoşe de plastic. Ideea, valabilă în sine, se va dovedi dezastruoasă în practică, din pricina calităţii slabe a materialului sacoşelor.

— Ei, se mişcă ceva? întrebă.

— E blocat! răspunse domnul Ion-şeful-de-scară, fără a se întoarce, ascultînd cu atenţie liniştea din spatele uşii de metal, o linişte solemnă ce domina întregul spaţiu pînă sus, pe coloana de opt etaje a casei liftului, plus cabina scripeţilor.

— O fi lăsat cineva uşa intenţionat deschisă la vreun etaj? sugeră domnul Ilie.

— Nu cred, răspunse domnul Ion-şeful-de-scară.

Îl contrazise fără nici un temei, din simplul motiv că nu accepta, în acel moment, ca altcineva să aibă dreptate în locul dumnealui.

De fapt, nici nu-l contrazisese propriu-zis, ci spusese ceea ce ar fi dorit să gîndească. Însă, în ciuda dorinţei sale, ipoteza lansată de domnul Ilie – care între timp, ofensat întrucîtva de lipsa de consideraţie ce i se arătase, pornise în sus pe scări hotărît să nu se mai intereseze niciodată de starea liftului – domina cu tot mai multă autoritate celelalte gînduri ale domnului Ion-şeful-de-scară, astfel că, în cele din urmă, se văzu nevoit să admită ceea ce era evident de la bun început: înainte de a respinge o ipoteză, trebuie s-o verifici. Dacă ar fi aflat despre asta domnul Ilie, nu se ştie cum ar fi reacţionat.

Înainte de a trece propriu-zis la acţiune, domnul Ion-şeful-de-scară socoti necesar să facă puţină ordine în faţa blocului.

— Măi copii, dar voi de la ce bloc sunteţi? îi întrebă pe puştii şi puştoaicele care se jucau taman pe postamentul de lîngă uşa blocului, încît, ca să poţi intra în hol, trebuia să-ţi faci loc cu picioarele printre trupurile lor mici şi fragile, atît de moi, că parcă ţi-era milă să le atingi.

— De la blocul 44, răspunse o fetiţă.

— Şi de ce nu mergeţi să vă jucaţi acolo, la blocul vostru?

— Ne bate Ciprian.

De fiecare dată, acelaşi răspuns. Domnul Ion-şeful-de-scară îşi propusese de mai multe ori să se intereseze cine este acest Ciprian, ce sunt părinţii lui, unde lucrează etc., dar amînase din cauza unor activităţi mai importante sau mai urgente, cum era şi cea prezentă. Părăsi grupul
de copii fără să fi luat nici o măsură organizatorică, dar notîndu-şi în agenda sa mentală, ca punct distinct, să revină ulterior asupra chestiunii „Ciprian“, atunci cînd timpul şi celelalte îndatoriri obşteşti îi vor permite. Deocamdată copiii nu făceau cine ştie ce stricăciuni; ca de obicei, se jucau de-a Scufiţa Roşie.

Chiar în momentul cînd puse piciorul pe prima treaptă a scării ce ducea la etajul întîi, îi veni o idee cu totul nouă şi neaşteptată: o serie de materiale ilustrative reunite sub titlul Ghidul bunului vecin, cu citate din filosofii Greciei antice, pe care urma să le extragă din cartea Un dicţionar al înţelepciunii, de Th. Simenschy. O primise cadou de la colegi, cu ocazia ieşirii la pensie, şi apreciase foarte mult gestul, fără a observa din primul moment că era veche de vreo cinci ani şi fusese cumpărată de la standul cu preţuri reduse. Domnul Ion-şeful-de-scară s-a pensionat la vîrsta de 55 de ani, datorită specificului muncii prestate, dar funcţia de şef de scară a obţinut-o mult mai tîrziu, abia la doi ani după Revoluţie, cînd fosta şefă de scară, doamna ingineră Fevronia, a decedat ca urmare a unei intervenţii chirurgicale greşite. Aşa se spune. În realitate pare să fi fost vorba de un avort provocat. De atunci, soţul dumneaei stă mai mult încuiat în casă, nu participă nici la şedinţele de scară, nici la acţiunile obşteşti, deşi plăteşte la timp întreţinerea şi celelalte obligaţii băneşti, aşa încît vecinii l-au poreclit, fără nici un motiv: Sucitu.

Pe palierul de la unu, se întîlni din nou cu domnul Ilie, care însă trecu mai departe cu două sacoşe goale în mînă, ca şi cum nu l-ar fi cunoscut. Poate nu mai avea nici o sugestie de făcut. Domnul Ion-şeful-de-scară se apropie tiptil de uşa liftului şi ascultă cu atenţie. Nimic. Doar de undeva de jos se auzi vocea fetiţei mai mari care le explica celorlalţi:

— Fiţi atenţi, eu sunt Scufiţa Roşie, tu eşti Bunica, tu eşti Mama, iar tu eşti Lupul.

— De ce eu Lup, se împotrivi o voce de băieţel, eu sunt cel mai mic, cum o să mănînc o Scufiţă aşa de mare? Mai bine să fiu eu Scufiţa, să mă poată mînca şi cel mai mic Lup...

Domnul Ion-şeful-de-scară renunţă să mai asculte continuarea. Ciocăni uşor, cu degetul mijlociu îndoit, ca şi cum ar fi cerut permisiunea de a intra.

— Alo? întrebă. Alo? Liftul se află la acest etaj? E cineva în lift?

Nu-i răspunse nimeni.

În momentul cînd Temistocle, întorcîndu-se de la şcoală, ajunse în faţa blocului, domnului Ilie nu i se spărseseră sacoşele de plastic pline cu piese de motocicletă, iar jocul de-a Scufiţa Roşie se afla încă în faza pregătirilor. Fetiţa mai mare continua să repartizeze rolurile, dar ceilalţi se împotriveau cu vehemenţă. Cearta lor părea să nu se mai sfîrşească niciodată, aşa încît Temistocle trecu mai departe şi începu să urce scările. Ar fi putut încerca liftul? Desigur că altcineva în locul lui ar fi făcut-o. Dar Temistocle nu urca şi nu cobora niciodată cu liftul, deşi apartamentul bunicii Elemosina se află tocmai la etajul opt. Şi asta nu pentru că i-ar fi frică singur în lift, ca altor copii, ci pentru a nu consuma inutil curentul electric.

A învăţat la şcoală, la ora de fizică, despre modul cum se produce energia electrică şi, după ce a înţeles cît de greu scot minerii cărbunele din măruntaiele pămîntului, care e transportat apoi pe calea ferată la termocentrală, unde alţi oameni trebuie să-l descarce şi apoi să-l mărunţească, pregătindu-l pentru introducerea în cuptoare, a hotărît să economisească prin orice mijloace această formă de energie. În plus, s-ar putea ca, tocmai în timp ce Temistocle se află în lift, altcineva să aibă nevoie de el, o persoană în vîrstă, cu copii în braţe, bolnavă sau neajutorată. Este al doilea motiv important pentru care Temistocle, la fel ca domnul Gheorghe, nu foloseşte niciodată liftul şi de aceea nici nu ştie prea bine cînd funcţionează propriu-zis şi cînd e defect. În sfîrşit, astăzi are şi un al treilea motiv foarte important, acela că, în timp ce urcă scările, se poate gîndi în voie la compunerea despre starea sufletească şi la celelalte teme pe care le are de pregătit pentru a doua zi. De îndată ce va ajunge sus, va trebui să se ocupe de bunica Elemosina, poate că dumneaei îl va trimite să cumpere pîine sau altceva de mîncare ori îl va ruga să măture prin bucătărie, astfel că, luat cu treburile, nu va mai avea timp să se ocupe şi de tema pentru acasă la limba română. Ar putea-o amîna pentru a doua zi, căci profesoara le-a acordat un termen de trei zile, însă el cunoaşte bine proverbul „Nu lăsa pe mîine ce poţi face azi“ şi mai ştie că zilele acestea domnişoara Zenovia îi va face o vizită la domiciliu, ocazie cu care îl va întreba dacă a început să lucreze la compunerea Descrieţi o stare sufletească.

Temistocle este elev în clasa a şasea, iar domnişoara Zenovia Sempronian, profesoara lui de limba şi literatura română şi totodată diriginta clasei, crede cu toată convingerea că e un geniu. Prezumţia dumneaei se bazează pe faptul că, aproape de fiecare dată, Temistocle dă nişte răspunsuri care o surprind şi o intimidează, dovedind o putere de judecată cu totul ieşită din comun şi, în orice caz, mult peste ceea ce s-ar aştepta de la un copil de 13 ani. De data asta însă, domnişoara dirigintă a cam întrecut măsura. Le-a dat drept temă pentru acasă elevilor dintr-a şasea B să descrie o stare sufletească. Desigur, cei mai mulţi vor scrie, ca de obicei, despre o întîmplare din vacanţă. De exemplu, cum au petrecut la bunici, la ţară. Sau, dacă au fost în vreo tabără, vor spune ce au făcut acolo. Frazele lor, mai mult sau mai puţin corecte din punct de vedere gramatical, se vor aşterne cuminţi, una după alta, pe foile caietului de compuneri, exact atît cît trebuie pentru a primi un cinci sau un şase, dar, pentru a-i încuraja, domnişoara Zenovia le va mări nota cu cel puţin două puncte. Însă, pentru dumneaei, cel mai important lucru este să vadă ce compunere va face elevul Temistocle. Miza întregului joc, dacă se poate spune astfel. Este sigură că, indiferent ce va scrie, îi va da nota maximă. Are certitudinea că nici de această dată Temistocle nu o va dezamăgi. Nu a dezamăgit-o niciodată. Cînd a anunţat tema pentru acasă, l-a privit intenţionat, să vadă cum reacţionează. Ceilalţi copii şi-au notat conştiincioşi în caietul de notiţe: Temă: Descrieţi o stare sufletească. El însă nu şi-a notat nimic, s-a scărpinat cu capătul creionului după ureche şi a rămas cu privirea pierdută pe fereastră, undeva în depărtare, cu ochii aninaţi parcă de linia orizontului. Domnişoara Zenovia a ştiut că, din clipa aceea, căpşorul lui genial a trecut la treabă.

În mod normal, la această vîrstă, copiii nici nu ştiu ce este o stare sufletească. Asta însă nu-i împiedică să scrie despre ea ca şi cum ar şti, la fel cum fac de multe ori ziariştii, evitînd însă cu grijă să atingă subiectul propriu-zis în esenţa lui. Sau, dimpotrivă, se limitează la a da definiţii, de genul: stare sufletească e atunci cînd mama mă ceartă că am stat prea mult afară şi am jucat fotbal; stare sufletească e cînd mă uit prea mult la televizor şi mă doare capul; stare sufletească e dacă plîng cînd mă bate tata. Pe urmă mai spun cîte goluri au marcat sau ce emisiune au urmărit la televizor sau din ce cauză au luat bătaie – şi gata! În felul lor, procedează sincer şi corect, în deplină concordanţă cu ceea ce simt şi gîndesc. Sufletul copilului e simplu: bogat în emoţii, dar sărac în sentimente. Cum ar putea un copil să scrie despre ceva ce n-a simţit niciodată, despre starea sufletească a îndrăgostitului, de exemplu?

De fapt, profesoara stagiară Zenovia Sempronian şi-a dat această temă în primul rînd sieşi. Oare, dacă dumneaei ar trebui să descrie o stare sufletească, ar primi notă de trecere? Îşi puse această întrebare abia după ce ora de limba şi literatura română se terminase, în timp ce se îndrepta, cu catalogul sub braţ, spre cancelarie. În acel moment, starea sufletească a dumneaei era cît se poate de bună. Dacă ar fi descris-o, ar fi folosit o metaforă cam uzată şi totuşi încă valabilă: suflet înaripat! Dar o simplă metaforă, deşi poate spune mult, nu este o descriere. Pentru a îndeplini condiţiile descrierii, metafora respectivă ar trebui însoţită de anumite explicaţii şi completări, de prezentarea cît mai detaliată a contextului psihoafectiv care a generat-o, de numeroase alte epitete şi comparaţii avînd autoritatea de a o legitima ca atare. Nu e deloc uşor!

Pe de o parte, se bucura de pe acum la gîndul lucrării deosebite pe care o va compune elevul Temistocle Ştefan, dintr-a şasea B, din care să le poată citi anumite pasaje mai interesante colegilor, în cancelarie, pe durata celor douăzeci de minute ale recreaţiei mari. Ori de cîte ori vreun elev al dumneaei realiza o performanţă – de exemplu, un extemporal de nota zece, fără nici o greşeală ortografică, sau o analiză literară foarte creativă a poeziei Dan, căpitan de plai, de Vasile Alecsandri –, domnişoara Zenovia simţea nevoia să le împărtăşească bucuria sa colegilor, fără a ţine cont de privirile lor cam invidioase sau de afirmaţiile în doi peri ce urmau lecturii. Unii pur şi simplu se plictiseau, în special profesorii de matematică şi fizică, şi ieşeau pe hol, să fumeze. Dar atitudinea lor nu reuşea să-i umbrească bucuria izbînzii. Se simţea asemenea îndrăgostitului aflat în faţa unui peisaj măreţ – vreun pisc de munte dominînd înălţimile pînă la cer – sau în lumina intimă şi caldă a unei poieniţe pline de verdeaţă din mijlocul pădurii. Hai să vedem: ce doreşte el atunci cel mai mult? Să-i fie alături persoana iubită. Nu pentru a se fotografia împreună sau a exclama „Vai, ce frumos!“, aşa cum fac turiştii americani cînd văd mănăstirea de la Voroneţ, ci, dimpotrivă, pentru a tăcea, pentru a-şi însuşi acea ipostază a binelui numită frumuseţe, privind şi tăcînd împreună. A-i împărtăşi cuiva apropiat fericirea de a fi acolo înseamnă a-i dărui, aprofundată şi amplificată de propriile sentimente, frumuseţea acelui loc. S-ar putea spune că, descoperind-o astfel, devii, preţ de cîteva clipe, autorul, creatorul însuşi al acelei frumuseţi – adică Poet: specie ciudată de oameni pentru care frumuseţea există numai dacă e comunicată semenilor. Celor cărora cuvîntul Poet le evocă doar imaginea unor indivizi gălăgioşi care stau toată ziua la cîrciumă şi înjură prin ziare domnişoara Zenovia le-ar spune cu toată fermitatea că, dacă Dumnezeu n-ar fi fost Poet, n-ar fi creat primul om. Dar aşa de mult s-a bucurat Dumnezeu de frumuseţea lumii, încît a simţit nevoia să i-o mai arate şi altcuiva – şi de aceea l-a făcut pe Adam. Iar acesta, la rîndul său, din acelaşi motiv, Îi va fi cerut o Evă.

Pe de altă parte, pentru a înţelege în toată complexitatea ei starea sufletească a domnişoarei profesoare Zenovia Sempronian, sunt absolut necesare cîteva completări. Cu puţin timp în urmă, dumneaei a făcut întîmplător cunoştinţă cu un domn necăsătorit care locuieşte în acelaşi bloc şi pe aceeaşi scară, ba chiar şi la acelaşi etaj cu elevul Temistocle. Vecinii îi spun Nicostrat Zăvorîtul, datorită faptului că numele său mic e chiar Nicostrat şi că stă toată ziua încuiat în apartament, nu participă nici la şedinţele de bloc, nici la celelalte acţiuni organizate de domnul Ion-şeful-de-scară. Pleacă nevăzut şi se întoarce la fel de nevăzut, probabil lucrează pe vreun şantier de construcţii. Pe căi imposibil de identificat, ceva s-a aflat totuşi despre Nicostrat Zăvorîtul, ceva fascinant şi în acelaşi timp înspăimîntător, şi anume: că practică exerciţii yoga. Să fi pornit totul de la doamna Elemosina, bunica lui Temistocle?
O ipoteză de luat în seamă, dar nicidecum certă, în favoarea căreia pledează convingător faptul că apartamentul doamnei Elemosina are unul din pereţii dormitorului comun cu garsoniera domnului Nicostrat, perete prin care se pot afla, din cînd în cînd, chiar şi fără voie, diferite amănunte din viaţa personală. Despre această eventualitate domnişoara Zenovia nu are însă cunoştinţă, astfel că frecvenţa mare a vizitelor la domiciliul elevului Temistocle, în calitate de dirigintă, nu a putut atrage nimănui atenţia, pînă în prezent. Cu excepţia, poate, a lui Temistocle însuşi, despre a cărui inteligenţă ieşită din comun am mai vorbit. Însă chiar şi pentru el aceste vizite, oricît de frecvente, nu ar fi putut deveni îndeajuns de frecvente deoarece, din nefericire, elevul Temistocle este, la rîndul său, îndrăgostit în taină de profesoara de limba şi literatura română Zenovia Sempronian. Ceea ce, probabil, dumneaei nu a învăţat la cursul de pedagogie, pe vremea cînd era studentă, este faptul că, la copilul precoce, precocitatea nu se manifestă într-o singură direcţie, ci în mai multe, astfel că interesul special al lui Temistocle pentru obiectul predat de domnişoara Zenovia ar putea fi parte a interesului mai general pentru persoana ca atare şi pentru tot ce are vreo legătură cu ea. Dar să nu vulgarizăm. Iubirea lui Temistocle este, ca şi iubirea oricărui alt puşti de 13 ani, tot ce poate fi mai inocent, mai gingaş, mai pur şi mai angelic, tot ce corespunde în măsura cea mai deplină conceptului de iubire platonică, descris de atîţia filosofi şi poeţi, şi nicidecum ceea ce înţelegem prin „dragoste“ noi, oamenii căsătoriţi.

Aceste precizări fiind făcute, putem vedea mai clar cum încep să se lege lucrurile, iar metafora suflet înaripat, cu referire la starea sufletească a domnişoarei Zenovia, dobîndeşte, în sfîrşit, legitimitate şi consistenţă. Simţea o greutate uşoară în respiraţie: îi atîrna de piept şi totodată i-l ridica ea însăşi, ca şi cum ar fi inspirat hidrogen în loc de aer. După-amiază avea întîlnire cu domnul Nicostrat la dumnealui în garsonieră, pentru a continua împreună iniţierea în misterele atît de plăcute ale exerciţiilor de Tantra Yoga – Kama Sutra; pînă atunci, timpul se ridica între dumnealor ca un zid de ceaţă pe care aparent îl poţi străbate uşor, dar fără să ştii în ce direcţie mergi şi de aceea chiar şi cel mai scurt drum devine un labirint – i se părea o veşnicie. Înainte de a intra în cancelarie, îşi privi încă o dată ceasul, deşi nu era nevoie: adineauri, soneria şcolii anunţase cu ţîrîitul ei strident recreaţia de dinaintea ultimei ore de curs.

Imaginea noastră despre funcţionarii publici este, în general, una negativă, ne sunt antipatici. Asta pentru că avem mai tot timpul nevoie de serviciile lor, iar ei de ale noastre – niciodată! Ceea ce e aproape exasperant. Există, pare-se, prejudecata – care ar merita poate un studiu psihanalitic separat – că funcţionarii sunt un fel de zei. Cei care au încercat vreodată să-şi închipuie un funcţionar probabil îşi mai amintesc că l-au văzut de undeva de jos. Imaginea lui, mult mărită faţă de dimensiunile reale, era plasată undeva sus de tot, într-un Olimp de birouri, dosare, ştampile, perforatoare, felurite hîrtii ce-şi aşteaptă rezolvarea, ace cu gămălie şi calcule matematice aparent simple (cele patru operaţii), dar ale căror rezultate antrenează, prin consecinţele lor, destinele a sute, poate chiar mii de oameni. Domeniul funcţionarilor pare a fi misterios, ermetic, ei rămîn întotdeauna reci la suferinţele şi păcatele muritorilor de rînd, se ocupă de chestiuni ce ne depăşesc capacitatea de înţelegere, manipulează cu deosebită dexteritate obiecte şi concepte inaccesibile nouă, iar atunci cînd ni se adresează, o fac în chip aforistic şi sentenţios; vorbesc puţin şi sunt gravi. Ne temem de zei şi de aceea nu-i putem iubi. Dar asta e doar o superstiţie, căci, după cum se ştie, zeii nu există – ştiinţa a demonstrat!

Dacă aşa stau lucrurile – şi nu vedem motive serioase care să ne contrazică prezumţiile –, trebuie spus că domnul Anghel e tot ce poate fi îndepărtat, mai opus imaginii convenţionale a funcţionarului, aşa cum a fost ea prezentată aici. Dumnealui nu întîrzie niciodată cu lucrările, nu strîmbă din nas făcînd pe interesantul, dacă trebuie să-şi pună avizul pe vreo cerere, nu pretinde mită, nu bate şaua, nu-ţi spune să vii data viitoare cu alte acte, ca să înţeleagă calul, nu-şi priveşte de sus vecinii, nu o ceartă pe femeia de serviciu fiindcă n-a măturat bine scările – şi aşa mai departe. Toate acestea nu vor să spună, desigur, că n-ar avea şi unele neajunsuri. Dar despre ele e preferabil să nu vorbim deocamdată. De obicei ia prînzul acasă, vine de la serviciu pentru o jumătate de oră, apoi se întoarce şi uneori rămîne pînă noaptea tîrziu, adică pînă cînd termină lucrarea ce trebuie predată a doua zi. Şeful dumnealui, un om altminteri foarte exigent, îl apreciază foarte mult şi-i permite acest aparent lux, deoarece între orele unu şi două ale amiezii, cînd solicitările publicului sunt la cota cea mai scăzută a zilei, prin birourile de la Administraţia Financiară cam toată lumea trage mîţa de coadă. A înţeles şi a acceptat: domnul Anghel suferă de un început de ulcer gastric, nu poate mînca orice şi oricum, ţine regim. Un motiv în plus l-a constituit faptul că însăşi sora mai mică a şefului de compartiment şi totodată colega de birou a domnului Anghel, a pledat cu toată convingerea în favoarea dumnealui. Domnişoara Meletina i-a spus textual fratelui său: garantez pentru seriozitatea şi conştiinciozitatea acestui om!

Coincidenţă deloc întîmplătoare, domnişoara Meletina este una şi aceeaşi persoană cu colega la a cărei aniversare domnul Anghel a participat duminică după-amiază singur, adică fără soţie. Ca s-o convingă pe doamna Aglaia să nu meargă şi ea, a trebuit mai întîi să o bată. De fapt, dumneaei a sărit prima. Mai întîi, a făcut obişnuita criză de gelozie. Că dumneaei munceşte şi la serviciu, şi acasă, spală, calcă, are grijă de copil, îl duce şi îl ia de la cămin, iar cînd e vorba să se distreze un pic, profitînd că au dus copilul la ţară, poftim, „domnul soţ“ pretinde că n-o poate lua...

— Nu, domnule, sau merg şi eu, sau nu te duci nici tu! Păi, da, ţi-e ruşine cu mine, cred şi eu, vrei să-ţi faci de cap cu colegele. Foarte bine. Du-te! Să vedem însă cu ce te îmbraci!...

Fiindcă avusese grijă să-i ascundă şosetele şi chiloţii. Domnul Anghel le-a căutat de-a căpiat. Degeaba. Atunci s-a dus la doamna Aglaia şi i-a vorbit pe un ton cît se poate de blînd.

— Multpreaiubitoarea mea soţie, te rog să-mi mărturiseşti sincer unde mi-ai ascuns chiloţii, altfel te previn că va ieşi scandal.

— N-ai decît! făcu dumneaei pe indiferenta.

— Ah, cît de frumoasă şi blîndă eşti tu, iubita mea, fiică a bucuriilor, cînd vorbeşti astfel. Întoarce-ţi ochii de la mine, căci ei m-au smintit.

— Da... zici aşa ca să mă păcăleşti, dar la petrecere de ce nu mă iei?

— Ştii prea bine, izvor nesecat al fericirii mele, că sunt primul care aş vrea să mergi, însă porţiile de mîncare sunt numărate cu stricteţe şi, pe deasupra, nici nu ai straiele pe care le meriţi.

— Am rochia cea vişinie, nu se lăsă doamna Aglaia.

— Rochia vişinie! La trupul tău ghebos precum Galaadul, cu umerii aplecaţi înainte?... Ar fi o adevărată catastrofă, columba mea, deoarece capul ţi-e ca un stog de grîu înconjurat de crini, iar gîtul ţi-e scurt şi gros precum turnul lui David clădit în rînduri, în timp ce nasul ca o frunză de palmier arată spre Damasc... O rochie vişinie şi, pe deasupra, decoltată e tot ce poate fi mai cumplit. Căci ea va pune deîndată în evidenţă trupul butucănos, cu bucile pe călcîie şi sînii care atîrnă ca nişte oi ieşite din adăpătoare. Şi încă toate acestea ar trece neobservate, dacă n-ai mai şi şchiopăta din cînd în cînd.

— Aha! Îţi baţi joc de mine!...

— Ba nu, căci tocmai mă pregăteam să închei prin a spune că, dincolo de toate acestea, pentru mine eşti mai frumoasă decît Sulamita, iar inteligenţa ta înspăimîntătoare o întrece pe a lui Solomon – mai ales atunci cînd taci. Ape mari nu pot a-mi stinge iubirea şi fluvii nu o pot îneca. Unei iepe din carul lui faraon te asemăn pe tine. Deşteaptă-te, iubita mea, columba mea, şi lasă-mă să aud glasul tău spunîndu-mi unde mi-ai pus chiloţii. În dulapul meu i-am căutat şi nu i-am găsit.

— Nu, domnule, sau mă iei şi pe mine, sau nu mergi nici tu! M-am săturat să tot stau mereu singură în casă. Pînă acum ziceai că din cauza copilului, dar, poftim, acum copilul e la ţară! Dacă ţi-e ruşine să ieşi cu mine, n-ai decît să stai şi tu acasă.

— Oh, eu ştiu că toate aceste manifestări oligofrenice sunt trecătoare şi că în cele din urmă inima ta cea bună va triumfa asupra raţiunii tale sever diminuate. Şi, chiar dacă altul în locul meu, pierzîndu-şi firea, şi-ar fi pierdut de mult şi răbdarea şi ţi-ar fi spus că eşti o dobitoacă, trecînd poate şi la anumite măsuri punitive, pentru mine rămîi cea mai scumpă şi mai drăgălaşă dobitoacă din lume.

— Dobitoc eşti tu!

Spunînd acestea, rotea ameninţător în mînă un umeraş de haine, cu care vru deodată să-l pocnească în cap pe domnul Anghel. Dar dumnealui, avînd reflexe bune, i-a prins mîna printr-o mişcare rapidă şi dibace şi i-a răsucit-o la spate. În astfel de situaţii e bine să acţionezi decis, căci orice ezitare te poate costa scump. Noroc că-i sesizase din vreme intenţia. Doamna Aglaia încercă să-l lovească atunci cu cealaltă mînă. În aceeaşi clipă însă, aplicînd principiul cea mai bună apărare este atacul, domnul Anghel i-a cîrpit una scurtă peste gură, fiindcă tocmai îl scuipase, apoi a eschivat uşor şi lovitura dumneaei s-a destrămat în aer. Atunci, încercă să-l muşte, fără a reuşi. Îi prinsese şi cealaltă mînă, aproape că o imobilizase lîngă perete, dar dumneaei se lăsă brusc în jos – şi asta îl surprinse, aşa încît îşi pierdu pentru o clipă echilibrul. Profitînd de noua situaţie creată, doamna Aglaia îşi eliberă mîna în care ţinea umeraşul şi încercă să-l folosească din nou ca armă. Domnul Anghel i-a ghicit însă la timp intenţia şi a parat eficient, ba chiar a trecut la contraatac şi, apucînd umeraşul cu ambele mîini, l-a răsucit fulgerător, pentru a o deposeda de el. Probabil că un deget al dumneaei era prins în cîrligul agăţătoarei sau cine ştie care o fi fost cauza, căci zbieră atît de tare, încît domnul Anghel se sperie şi sări în picioare.

— Criminalule! Mi-ai rupt DEGETUL! strigă doamna Aglaia, anume ca s-o audă toţi vecinii, după care se puse pe bocit.

Răgea în gura mare, ca să-l impresioneze. Rămăsese întinsă pe jos, iar degetul presupus rupt îl ţinea ascuns în palmă şi acoperit cu cealaltă mînă. Domnul Anghel se aşeză pe un taburet, străduindu-se să-şi recapete respiraţia normală.

— Nu mai zbiera aşa, că ne aud vecinii şi fac reclamaţie, îi recomandă. Riscăm să fim daţi afară din bloc.

Altceva nu mai ştia ce să spună. La drept vorbind, i se rupea inima de milă, fiindcă domnul Anghel e o fire foarte sensibilă. Cînd o aude plîngînd, îi vine să plîngă şi dumnealui, dar se abţine – cu mare efort. Asta se întîmplă ori de cîte ori se bat. După aceea, cînd se împacă, dumneaei are pretenţia abuzivă să facă dragoste.

În cele din urmă, se ridică, resemnată, şi scoase de sub o saltea ciorapii şi chiloţii, pe care îi aruncă în mijlocul camerei. Acompaniat de plînsul dumneaei, care acum devenise un sunet prelung şi subţire ca un cîntecel îngînat cu gura închisă, domnul Anghel îşi îmbrăcă în grabă costumul de mire, vechi de aproape zece ani, dar care arăta ca nou, şi peste cîteva minute plecă spre restaurantul Dumbrava. O mai auzi strigînd în urma dumnealui, în timp ce închidea uşa:

— Mă vei avea pe conştiinţă!...

Dar probabil că după aceea s-a liniştit singură. Doamna Aglaia e o femeie tare de treabă. Pe ăla micu’ l-a învăţat ca, atunci cînd vecinii o aud plîngînd şi-l întreabă de ce plînge mă-sa, să le spună că nu plînge, cîntă „marseieza“.

— Ce-i aia „marseieza“? a întrebat-o el curios.

— Eşti prea mic ca să ştii.

Şi, deşi nu ştie ce înseamnă, el chiar aşa le spune. Iar ei, vecinii, nu mai au nimic de obiectat.

Excesul de activitate fizică, precum şi lipsa de antrenament îl obosiseră. La fiecare pas blestema în gînd ziua cînd avusese nefericita idee de a pune blacheuri la pantofi. Bocăneau infernal. Mai ales că era aproape singur pe stradă. Însă fără blacheuri se rod tocurile, într-o săptămînă sunt gata, parcă ar fi făcute din cretă. Înainte de a intra în separeul restaurantului unde era programată petrecerea, domnul Anghel a trecut pe la toaletă şi s-a scărpinat pe săturate, mai ales prin locurile pe care le ştia cele mai vulnerabile – un fel de provizie care spera să-l ţină cît mai mult. Pe urmă, timp de vreo două ceasuri, aproape că n-a simţit nici o mîncărime. Stofa aspră a hainelor l-a ajutat şi ea.

A fost o seară absolut minunată. Dacă ar fi mers şi nevastă-sa, ar fi ratat-o, fără doar şi poate. A dansat cu toate colegele, dar în special cu domnişoara Meletina, sora şefului de compartiment. Desigur, şi din motivul că dumneaei era sărbătorita. Avea o fustă scurtă pînă la genunchi, făcută din nişte fireturi care se agăţau de fiecare dată în nasturii hainei domnului Anghel. Ce mai haz!... Se chinuiau apoi minute în şir să le desprindă. Ceva deosebit de plăcut. Cînd melodia se termina, îi păstra mîna într-a dumnealui şi se depărta numai cîţiva centimetri, atît cît să constate că un nasture se agăţase iarăşi în fireturi. Pînă să-l desprindă, începea altă melodie. Dacă doamna Aglaia ar fi fost de faţă, toate acestea n-ar fi avut cum să se întîmple.

La miezul nopţii s-au spart baloane cu confetti. Au ieşit apoi pe terasă. A luat-o pe domnişoara Meletina de mînă şi au făcut cîţiva paşi împreună. Plimbîndu-se, s-au îndepărtat binişor de restaurant. La capătul aleii, se vedeau umbrele negre ale unor boscheţi. Simţea nevoia să-i dea cîteva sfaturi în plus.

— Viaţa nu e deloc uşoară, zise. Dar să ştii că tot ce e greu e şi frumos. Cîndva îţi vei aminti de aceste clipe ca de cele mai frumoase şi mai plăcute din viaţa ta. Anii de tinereţe ne rămîn veşnic în amintire...

Domnişoara Meletina îl asculta disciplinată şi îl urma printre umbrele plopilor din apropiere, care foşneau aprobator.

— Important e să ai un scop clar în viaţă, fără asta nu faci nimic, mai adăugă domnul Anghel. Acest scop nu poate fi decît unul singur: să-i slujeşti pe ceilalţi, să li te dăruieşti, să-i faci fericiţi. Mulţumirea de a trăi derivă din sentimentul că eşti util. Fiecare dintre noi simte nevoia de a le fi necesar celorlalţi...

I-a mai oferit şi alte asemenea reflecţii. Dar gîndul îi era în altă parte, nu se putea concentra prea bine.

Aşa se face că, imediat după ce pe uşa blocului a intrat Temistocle, la capătul aleii a apărut silueta grăbită a domnului Anghel. La fel cum se întîmplă aproape în fiecare zi. Totuşi, de această dată, apăru şi un element inedit: domnul Ilie, venind din spatele blocului, cu două sacoşe grele în mînă. Mai încolo, grupul de copii care se jucau de-a Scufiţa Roşie. Încă nu începuseră propriu-zis jocul, deoarece nu se ştia cu suficientă claritate cine ar trebui să fie Lupul. În urma a numeroase cedări, fetiţa mai mare îşi pierduse mult din autoritate. A doua ei încercare de a ocupa locul vacant de Lup se dovedi un nou eşec. Cea care pînă atunci fusese Bunică şi în locul căreia îl numise pe fostul Lup se opuse din răsputeri.

Cînd domnul Anghel ajunse în dreptul lor, se opriră, se întoarseră spre dumnealui şi spuseră cu toţii, aproape în cor:

— Săru-mînaa!

— Bună ziua, copii, le răspunse domnul Anghel, cu aerul firesc al unui vechi prieten, deşi nu-i cunoştea.

Poate îi confundase cu alţii copii de la dumnealui din bloc.

În acel moment mai avea de făcut numai cîţiva paşi pînă la uşa de la intrare, astfel că domnul Ilie îl aşteptă anume, ca să-i cedeze trecerea, în semn de respect şi recunoştinţă. Îi era deosebit de plăcut să-i poată spune: „Vă rog, după dumneavoastră!“, considerînd că-i făcea astfel un mic cadou, deoarece domnul Anghel îl ajuta de fiecare dată cînd formaţia Prietenia trebuia să obţină vreo autorizaţie sau să plătească impozitul, în sensul că nu-l lăsa să aştepte la coadă, ci îl chema în faţă şi-i rezolva problema pe loc. Planul lui fu însă cu totul dat peste cap de două evenimente şi de un al treilea mult mai grav. În primul rînd, nici nu apucă să-l salute pe vecinul său.

— Bună ziua, vecine! strigă primul domnul Anghel. Aţi făcut piaţa?

— A, nu... Repar ceva la motocicletă. Nu mai merge, explică domnul Ilie.

— Da, da, foarte bine, foarte bine! zise domnul Anghel şi trecu înainte, fără a mai aştepta ca domnul Ilie să-i spună: „Vă rog, după dumneavoastră!“.

Domnului Ilie nu prea îi conveni acest răspuns, însă nu avu timp să analizeze în detaliu dacă vecinul său spusese „foarte bine“ cu privire la repararea motocicletei sau referitor la faptul că nu mai merge, deoarece, în clipa următoare, mînerul sacoşei din dreapta se rupse brusc şi aproape întreg conţinutul de componente mecanice se deşertă, sub efectul gravitaţiei, pe pardoseala postamentului din faţa uşii, cu un zgomot caracteristic, urmat de zornăitul cîtorva piuliţe şi rulmenţi care se rostogoliră în diferite direcţii. Printr-un reflex necontrolat, încercînd să limiteze efectele catastrofei, domnul Ilie se repezi cu cealaltă mînă să prindă ce mai rămăsese întreg din prima sacoşă, însă efectul fu mai degrabă contrar intenţiei sale, amplificînd prejudiciul: a doua sacoşă cedă, la rîndu-i. Desigur că domnul Anghel ar fi dorit din tot sufletul să-l poată ajuta, dar asta ar fi însemnat să întîrzie la birou, ceea ce ar fi pus sub semnul întrebării seriozitatea şi conştiinciozitatea sa, pentru care domnişoara Meletina garantase personal. Aşa încît numai privi peste umăr, exclamînd: „Vai!“ – şi se grăbi să urce scările.

— Ia te uită, ce de jucării! se bucură băieţelul care mai întîi fusese Lup, apoi devenise, provizoriu, Bunicuţă.

Celelalte trei fetiţe se apropiară şi ele pline de curiozitate, atrase de grămada pieselor de motocicletă ca de un fenomen miraculos.

— Staţi pe loc! Nu vă apropiaţi! îi somă domnul Ilie.

Prea tîrziu însă. Între timp băieţelul culesese din iarbă prima bilă de rulment, avînd dimensiunea unui bob de mazăre, pe care i-o aduse triumfător, ţinînd-o cu trei degete, ridicată în dreptul ochilor, pentru a nu o pierde nici o clipă din vedere. Prinzînd curaj, fetiţele începură şi ele să caute împrejur, sperînd că, dacă vor găsi vreun şurub sau măcar un capăt de sîrmă, vor cîştiga la rîndu-le bunăvoinţa domnului Ilie.

Cîteva minute mai tîrziu, domnul Anghel ajunse la etajul patru, unde îl găsi pe domnul Ion-şeful-de scară cu urechea lipită de uşa liftului.

— Ei, se aude ceva? întrebă.

— Nimic, răspunse domnul Ion-şeful-de scară, cu îndreptăţirea unuia care studiase îndelung problema.

— N-ar trebui anunţaţi cei de la ascensoare?

Domnul Ion-şeful-de scară dădu de mai multe ori afirmativ din cap, cu o anumită înţelegere faţă de complexitatea situaţiei, dar în realitate respingînd propunerea vecinului său.

— Nu e încă momentul. Numai după ce voi verifica fiecare etaj. Trebuie descoperită mai întîi cauza reală, fiindcă ăia-s nişte şmecheri şi ne pun la plată dacă liftul s-a oprit din vina noastră.

Ultimele sale cuvinte intrară după domnul Anghel prin uşa întredeschisă, urmărindu-l după aceea în drumul spre toaletă, căci între timp descuiase, intrase în apartament şi încuiase la loc, grăbit ca de obicei să-şi rezolve problema pentru care venise acasă. Din păcate, nu masa de prînz, nu regimul alimentar, nu începutul de ulcer gastric îl mînau pe domnul Anghel încoace, zilnic, la orele prînzului, ci altceva – mult mai grav...

Să nu ne mai ascundem după deget! O gospodină care, în timp ce găteşte tocăniţa, ascultă muzică de Stravinski e o femeie ridicolă. Pentru că, în timp ce găteşti tocăniţă, e mult mai potrivit s-o asculţi pe Corina Chiriac. Tocmai din acest motiv, doamna Alis o preferă pe Corina. Melodia cu versurile „Strada Speranţei, la parter, / Te mai aştept şi mai sper“ îi trezeşte de fiecare dată nostalgia tinereţii, un rol important în acest sens avîndu-l şi coincidenţa că dumneaei locuieşte taman pe Strada Speranţei, doar că la etajul întîi. Nu ca doamna Evlampia, vecina de la trei şi prietenă cu doamna Alis, care, ca să audă toată lumea că e melomană, pune caseta cu Simfonia a V-a, a Destinului, de Beethoven, şi dă anume casetofonul la maximum. O fi citit pe undeva doamna Evlampia că meloman e acela căruia îi place muzica dată foarte tare...

Doamna Alis nu locuieşte în acest bloc, dar e ca şi cum ar locui. Alţii, ca domnul Teofil-geologul, sunt locatari numai pe hîrtie, mai precis în cartea de imobil – trec pe acasă abia o dată, de două ori pe lună ori nici măcar atît. Sau familia domnului Pigasie, plecată cu mic, cu mare în Turcia. Sau tinerii aceia, cum îi cheamă, care au cumpărat apartamentul, au locuit o săptămînă în el, apoi l-au încuiat, s-au înscris la agenţia de turism pentru o excursie în Germania – şi duşi au fost! Îi mai trimit, din cînd în cînd, domnului Ion-şeful-de-scară bani pentru întreţinere. În schimb, doamna Alis este prezentă în fiecare zi, pe la ora prînzului, cînd vine să gătească pentru întreaga familie a fiicei sale, căreia îndatoririle profesionale nu-i lasă destul timp pentru aşa ceva, dar şi pentru a veghea la armonia aceleiaşi familii, convinsă fiind că fără veghea dumneaei vigilentă şi neîntreruptă ar apărea dintr-odată probleme insurmontabile. Doar sîmbăta şi duminica lipseşte. Vecinii o cunosc şi o salută cu respect, transferînd în acest fel asupra dumneaei o părticică din respectul pe care i-l datorează doamnei Pelaghia. La rîndu-i, doamna Alis manifestă o deosebită preţuire faţă de fiecare dintre ei, fără a ţine cont de funcţie şi locul de muncă, răspunzînd cu toată bunăvoinţa întrebărilor despre sănătatea domnului Vasile, soţul, acum pensionar, dar care pe vremea dictaturii ceauşiste era directorul Combinatului de Îngrăşare a Porcilor – şi din acest motiv avea foarte mulţi admiratori.

Iat-o, cu sacoşa într-o mînă şi poşeta în cealaltă, apărînd la capătul aleii, ca de obicei, puţin după ora unu, şi îndreptîndu-se cu paşi mici, dar energici spre uşa de la intrarea în bloc, aceeaşi pe care, cu puţine minute în urmă, intra domnul Ilie ducînd un ultim transport din piesele motocicletei, ghidonul propriu-zis. În sacoşă are un kilogram de cartofi, rădăcini de morcov şi de pătrunjel, cîteva fire de mărar şi un litru de borş, toate cumpărate din piaţa Mioriţei, la preţuri îndelung negociate. În poşetă, alături de cîteva fleacuri femeieşti strict personale, aduce două scrisori foarte importante, primite încă de vineri după-amiază. Dar abia astăzi i le va putea citi fiicei sale şi vor dezbate împreună conţinutul lor. Cel puţin aşa speră, avînd toate motivele să creadă că speranţele i se vor împlini, deoarece azi-dimineaţă, cînd a ascultat horoscopul la radio, zodiei sale i s-a promis o izbîndă neaşteptată într-o problemă ceva mai veche.

Cuvîntul acela, veche, spune multe! Căci prima scrisoare şi, din punctul de vedere al doamnei Alis, cea mai urgentă este o anonimă plină de venin în care o persoană autointitulată „binevoitoare“ îi aduce la cunoştinţă faptul că bluza mov atît de frumoasă şi care o prinde atît de bine, primită cadou de ziua aniversară de la doamna Pelaghia, n-ar fi nouă, ci ar fi, chipurile, cumpărată de la „Ieftinica“. Pentru început, doamna Alis nici măcar nu ştia prea bine ce înseamnă „Ieftinica“ şi de ce ar fi condamnabil să cumperi ceva de acolo. A lămurit-o în cele din urmă vecina şi prietena dumisale, doamna Evlampia, mai versată în chestiuni de acest gen, pe care o întrebă pe ocolite, prin aluzii la o presupusă cunoştinţă care ar fi cumpărat chipurile de acolo o bluză nu mov, ci grena – ca să nu-şi dea seama despre ce e vorba de fapt. „Ieftinica“ sunt toate magazinele cu mărfuri la mîna a doua, second hand în limba engleză sau, cum spunem noi în mod obişnuit, haine la kilogram. Cînd a înţeles, în sfîrşit, mesajul anonimei în toată complexitatea lui, a fost ca şi cum i s-ar fi înfipt un cuţit în inimă. Oare putuse să-i facă fiica dumneaei una ca asta? La fel ca oamenii aceia care ies an de an în stradă, în preajma Crăciunului, şi strigă: „Cine-a tras în noi în 21-22?“, nu dorea decît un singur lucru: să afle adevărul – şi nimic mai mult. Dar, spre deosebire de ei, avea de gînd să acţioneze mult mai inteligent, prefăcîndu-se că o interesează cu totul altceva. De aceea nici nu va începe discuţia cu această scrisoare, ci cu cealaltă, primită de la mănăstirea Frăsinei. Călugării de acolo îi aduc la cunoştinţă că au primit suma de douăzeci şi cinci de mii de lei, trimisă de dumneaei ca danie, îi mulţumesc pentru creştinescul gest, laudă pe Domnul preamărindu-L şi făgăduiesc să I se roage conform instrucţiunilor amănunţite trimise de doamna Alis odată cu banii.

Cel puţin o dată pe lună doamna Alis trimite la amintita mănăstire un lung pomelnic sau, mai precis, o scrisoare cu un conţinut aparte şi confirmare de primire. După cuvenitele cuvinte de început, în care-L laudă pe Domnul şi-L preamăreşte, doamna Alis i se adresează direct stareţului, cu rugămintea de a le da dispoziţie călugărilor din subordine să se roage pentru:

– pacea, sănătatea şi iertarea păcatelor lui Motănel, adică domnul Vasile, soţul, să nu mai fie nervos, să nu o mai certe şi să se lase de fumat; dacă se poate, să fie ales preşedinte al organizaţiei municipale a Partidului Pensionarilor, în care activează ca membru fondator, şi să ajungă consilier local; de asemenea, să cîştige mai multe partide de şah cu domnul Bartolomeu, soţul doamnei Evlamplia, deoarece doamna Alis a observat cît de mult suferă dînsul cînd domnul Bartolomeu îl bate la şah şi după aceea se mai şi laudă prin vecini;

– pacea, sănătatea şi iertarea păcatelor doamnei Pelaghia, fiica, să nu-şi piardă serviciul, să fie bine văzută de şefii săi şi ascultată de subordonaţi, să aibă linişte şi înţelegere în familie (ca o menţiune aparte: „Să-i vină mintea la cap!“ – formulă retorică asupra înţelesului căreia doamna Alis păstrează cel mai deplin secret), să facă un copil şi să-l crească, iar copilul să fie sănătos, inteligent şi, dacă se poate, să ajungă medic sau avocat; aici se impune o precizare: doamna Alis nu ştie că fiica dumneaei, doamna Pelaghia, şi soţul acesteia, domnul Costică, nu mai au de mult relaţiile conjugale strict necesare procreării copilului care va deveni medic sau avocat sau poate chiar vreun savant în domeniul biologiei celulare, ca acela... cum îl cheamă... Palade? – plecat în Statele Unite, care a luat şi Premiul Nobel, prin urmare călugării fac o risipă inutilă de rugăminţi către Domnul, afară doar de cazul în care El se va îndupleca, în nesfîrşita-I milostivire şi fără de număr îndurările Sale, spre a face o uimitoare şi nemaiîntîlnită minune;

– pacea, sănătatea şi iertarea păcatelor doamnei Alis înseşi, din tinereţe şi pînă în ziua de azi, ca femeie ce se află nevrednică şi păcătoasă înaintea Domnului nostru Iisus Hristos pentru minciunile, clevetirile, ţinerea de minte a răului, iubirea de argint, trufia, mînia, necurăţia, scumpetea, mîncarea cea fără saţiu, multa vorbire, pentru gîndurile cele rele şi viclene, pentru obiceiurile cele rele şi pentru îndrăznirea spre păcate, avînd deosebită pornire spre toată pofta cea trupească – din care cauză a trebuit să facă şi cele opt chiuretaje pe care le-a făcut;

– şi pentru ceilalţi oameni, pentru prietena sa, doamna Evlampia, împreună cu soţul Bartolomeu, pentru vecinii cuviincioşi, care nu deranjează, nu uită apa deschisă, nu fac mizerie pe scări, nu aruncă gunoiul la întîmplare pe lîngă tomberon, respectă programul de scuturat covoarele, pentru pomenirea părinţilor dumneaei răposaţi şi ai soţului, precum şi pentru ceilalţi oameni necăjiţi, familii cu mulţi copii şi cu venituri mici, oameni care au rămas fără serviciu, pensionari de la CAP, şomeri, grevişti, văduve, orfani etc.

Alături de hîrtia cu toate aceste rugăminţi şi altele pe care nu le-am mai menţionat, doamna Alis pune în plic două bancnote de zece mii şi una de cinci mii, iar într-un colţ face cu pixul o cruce mică, ca să ajungă cu bine la destinaţie. Cîteva zile mai tîrziu, poştaşul îi aduce confirmarea de primire semnată de părintele stareţ, iar peste alte cîteva zile, primeşte de la acesta o scrisoare de mulţumire, împreună cu asigurarea că toate cererile exprimate în scrisoarea respectivă vor fi înaintate de către călugării din mănăstire şi aduse la cunoştinţa Domnului nostru Iisus Hristos, Preacuratei sale Maici, sfinţilor Părinţi ai Bisericii şi tuturor celorlalţi sfinţi. Echilibrul sufletesc al doamnei Alis este, cu acest prilej, consolidat o dată în plus. Uită de necazuri, devine mai îngăduitoare, găteşte nişte papanaşi care îi ies foarte bine sau face o mîncare de ciuperci cum numai dumneaei ştie. O singură dată a atins-o pe doamna Alis umbra îndoielii, atunci cînd a aflat că doamna Evlampia, alături de scrisoarea trimisă măicuţelor de la mănăstirea Agapia, pune o bancnotă de cincizeci de mii, dar în cele din urmă, recitind pasajul din Biblie unde Domnul Iisus o laudă pe văduva care a adus la templu doar doi bănuţi, şi-a dat seama că nici faima turistică a mănăstirii şi nici mărimea sumei depuse în plic nu influenţează în mod decisiv îndeplinirea cererilor. Ci mult mai important este să fii cuviincios, să ai o atitudine binevoitoare faţă de toţi oamenii, să mergi cît mai des la biserică, să dai de pomană la cerşetori şi, dacă se poate, să ţii zilele de post. În ceea ce o priveşte pe doamna Alis, asta nu se prea poate, deoarece domnul Vasile nici nu vrea să audă de aşa-zisul regim vegetarian, însă, cu anumite eforturi, dumneaei reuşeşte să postească o săptămînă la începutul Postului Mare şi una la începutul Postului Crăciunului, apoi cîteva zile din Săptămîna Patimilor, pînă în Vinerea Mare, cînd coace cozonacul şi face friptura de miel, fiind nevoită să guste din fiecare. În privinţa postului, Sfîntul Apostol Pavel are perfectă dreptate: cine mănîncă să nu-i judece pe cei care nu mănîncă, iar cine nu mănîncă să nu-i judece pe cei care mănîncă. La rîndul ei, doamna Alis descoperise oarecum întîmplător că regulile vieţii creştine sunt ca regulile gramaticale. Deşi foarte riguroase şi cît se poate de amănunţite, dacă nu le respecţi, nu păţeşti, de fapt, nimic. Totuşi, e bine să le respecţi, fiindcă aşa se cuvine.

Niciodată directorul nu se purtase parcă atît de atent cu el. Avea să se gîndească la asta în zilele următoare. I-a strîns cu simpatie mîna, zîmbindu-i afectuos, l-a privit drept în ochi, după care l-a anunţat că va face parte din juriul pentru Miss Preuniversitaria. Pe urmă l-a întrebat cum merseseră orele. Ei bine, orele merseseră excelent! De obicei, elevii nu prea erau atenţi la lecţiile de ştiinţele naturii, decît dacă le vorbea despre reproducere. Îi interesa doar să rezolve cît mai multe probleme de fizică şi chimie, să intre la facultate, să iasă ingineri sau avocaţi sau doctori şi să-şi cumpere maşină – căci e lucru ştiut: în ziua de azi, dacă n-ai maşină, se uită lumea la tine ca la un infirm. Dar de această dată se petrecuse parcă un miracol cu ei, îl urmăreau efectiv captivaţi, părînd a descoperi lucruri la care nu se gîndiseră nicicînd, o lume nouă în jurul lor. Le-a vorbit despre misterul vieţii, despre comportamentul ciudat al unor vietăţi (ştiaţi că, dintre animale, numai porcii disting toate culorile?), despre bizareria şi multitudinea formelor de viaţă, dar mai ales despre miracolul dezvoltării, dintr-o minusculă sămînţă, a unor organisme complexe, adesea uriaşe...

— Trebuie să pătrundem, dragi elevi, în esenţa fenomenelor naturii, în intimitatea lor, iar pentru aceasta, simpla observare exterioară nu este suficientă, ea trebuie să fie însoţită de o profundă reflecţie asupra alcătuirii şi rostului mai adînc al lucrurilor, de o atitudine filosofică, dacă pot spune astfel...

Ajuns aici, le dădea bine-cunoscutul exemplu cu portocala: ce culoare şi ce gust are portocala? Care e culoarea adevărată, cea a cojii sau cea a miezului? Care e gustul real, cel al cojii sau cel al miezului? De ce, cînd ne referim la culoare, preferăm coaja, iar cînd ne referim la gust, miezul? În fond, ce preferaţi la o portocală, culoarea sau gustul? Desigur, gustul, deci esenţa. Ceea ce numiţi în primă instanţă portocală, în cele din urmă aruncaţi; fiindcă noi, cînd arătăm o portocală, îi arătăm de fapt coaja...

Probabil că ei nu înţelegeau mare lucru, dar erau, orice s-ar zice, foarte atenţi. Uneori clasa izbucnea în rîs, un rîs scurt, o rumoare generală provocată de una dintre glumele cu care profesorul îşi condimenta lecţia, repede potolită apoi de continuarea discursului didactic.

— Ai fost astă-vară în tabără? îl întrebă directorul.

O întrebare cam nepotrivită, dar, ce să-i faci, trebuia să înceapă omul cu ceva. Sau poate voia s-o facă pe tacticianul; doar ştia prea bine că fusese, el însuşi îl trimisese. Totuşi, domnul Eftimie răspunse:

— Da.

Şi astfel, timp de vreo zece minute, nu mai avură ce discuta. Directorul deschise televizorul, dar încă nu era meci – şi îl închise la loc.

— Şi cum a fost? întrebă în sfîrşit.

— N-a fost prea grozav, recunoscu domnul Eftimie. Doar ştiţi, cu dracii ăştia (se referea la elevi) nu poţi avea o clipă de linişte.

— Da, aşa e, sunt foarte obraznici. Mă întreb unde o să ajungem cu ei... Noroc că la fel se întrebau profesorii şi pe vremea cînd noi eram elevi, ha, ha, ha!

Prea se grăbise să rîdă. Fu primul moment în care atmosfera festivă a acelei zile i se păru suspectă domnului Eftimie. Dar directorul, fără a lua în seamă acest moment, ba încă şi mai dezinvolt, strigă:

— Lucreţiaaa!

Lucreţia era femeia de serviciu şi nu-l auzi. În schimb, îl auzi bibliotecara – biblioteca avînd un perete comun cu cabinetul directorului –, care se duse după Lucreţia şi-i spuse:

— A zis domnul director să faci repede două cafele. E cu cineva...

Femeia de serviciu nu prinse subtilitatea, n-avea de unde să ştie că directorul nu spusese aşa ceva şi că totul era doar rezultatul speculaţiilor bibliotecarei (oarecum justificate, căci, ori de cîte ori o chema pe Lucreţia la el, directorul comanda una, două sau mai multe cafele), aşa că făcu la repezeală două cafele, folosind zaţul rămas de la cele pe care le preparase în recreaţia mare.

— Domnule, nu ştiu ce să mă mai fac cu femeia asta, ori de cîte ori o caut, nu o găsesc, se referi directorul la femeia de serviciu, neştiind că ea va intra peste mai puţin de două minute cu cafelele gata preparate.

— A, da... Păi, aşa-s ele, zise domnul Eftimie.

Desigur, el ar fi vrut să spună ceva mult mai interesant, dar ce poţi spune interesant despre femeia de serviciu de la un liceu cu profil de fizică-chimie? Şi apoi, îi era şi foame, dimineaţă băuse numai un ceai, iar directorul încă nu se hotărîse să intre în subiectul propriu-zis.

— M-aţi chemat, dom’ director? îi contrazise Lucreţia pe amîndoi, cînd intră cu cafelele.

Oricîtă stimă avea pentru această vrednică femeie care, de cînd cu bugetul de austeritate, muncea dublu, domnul Eftimie nu putu să nu observe încă o dată că avea nişte ochi galbeni pe jumătate închişi, părul acoperit cu o basma pusă strîmb, deşi frumos înflorată, o alunică mare, păroasă pe obraz, buzele groase şi gura largă, mereu deschisă.

— A, ia te uită! exclamă admirativ directorul şi întinse ambele mîini pentru a-şi primi ceaşca. Apoi sorbi entuziast prima înghiţitură, dar entuziasmul său se potoli brusc. Doamna Lucreţia, trimite-o imediat la mine pe eleva Lenuţa Ciobanu, de la doisprezece D, completă exigent.

Femeia de serviciu ieşi bombănind, fără motiv, căci eleva aştepta disciplinată lîngă uşa de la intrarea în şcoală.

Domnul Eftimie bău eroic din cafeaua ce-i fusese încredinţată, deşi observase cît se poate de clar cerculeţele de grăsime de pe suprafaţa ei, caracteristice vaselor prost spălate. În fond, îşi educa voinţa. În schimb, directorul lăsă scîrbit ceaşca la o parte şi spuse:

— Dacă asta e cafea înseamnă că pişatul e coniac.

— E acceptabilă, propuse domnul Eftimie şi sorbi ultima înghiţitură care, nu se ştie de ce, i se păru sărată.

Cîteva minute mai tîrziu, în cabinetul directorului îşi făcu apariţia eleva Lenuţa Ciobanu. Această elevă fusese fruntaşă în clasa a noua, dar, de cînd îi intrase în cap că seamănă cu Pamela Lee Anderson, încasa numai note sub cinci.

Trebuie spus totuşi că, înainte de a intra, avusese minima bună-cuviinţă şi bătuse la uşă.

— Daaa! strigase directorul.

Deci ea intră.

— Bună ziua, spuse cu simplitate. M-aţi chemat?

Se lăsă tăcere, ca şi cum unul dintre ei ar fi adormit, iar ceilalţi ar fi aşteptat să se trezească. Eleva rămăsese deocamdată lîngă uşă, iar după felul pofticios în care privea cele două şiruri de scaune, aşezate de o parte şi de alta a mesei de consiliu, se putea lesne deduce că ar fi dorit să se aşeze. Cei doi, directorul şi domnul Eftimie, aşteptau parcă o aprobare în acest sens. De fapt, apariţia îi luase prin surprindere. Un timp, directorul mînui fără prea multă dibăcie un perforator de hîrtie, iar domnul Eftimie privi fix muchia corect trasată a peretelui.

— Ia loc, pronunţă în sfîrşit directorul şi se ridică de pe scaunul său.

Eleva se aşeză, cum era şi normal, pe alt scaun.

— Ştii pentru ce te-am chemat!

— Bineînţeles, recunoscu ea.

— Tot mai susţii aici, în prezenţa domnului profesor, afirmaţia făcută ieri?

— Bineînţeles, repetă eleva.

— Dar despre ce e vorba? se interesă domnul Eftimie, luat cam pe nepregătite.

— Cum, nu ştii? !

— Se preface că nu ştie, preciză Ciobanu Lenuţa.

Directorul ridică demonstrativ-neputincios din umeri, îndepărtîndu-şi în acelaşi timp braţele; „Ei da, ţi-am spus eu!“ – parcă voia să zică gestul său. Cîteva momente lucrurile părură brusc rezolvate, dar nu erau. Înainte de a mai adăuga ceva, directorul îşi aprinse o ţigară. Se afla lîngă fereastră. Afară, pe terenul de bitum, elevii de la internat jucau fotbal şi se înjurau de mama focului.

— Eleva Ciobanu Lenuţa (sublinie şi o privi ameninţător, lăsînd totodată o pauză de efect între cele două nume ale elevei) susţine că dumneata (îl arătă cu ţigara aprinsă pe domnul Eftimie) ai lăsat-o gravidă.

— Cum adică? întrebă domnul Eftimie, fără rost.

— Ei, uite-aşa..., explică directorul şi făcu un gest vag din care reieşea că habar n-avea cum.

Profesorul se ridică decis de pe scaun, se împunse cu degetul mare în abdomen, se îndoi de la mijloc şi întrebă:

— Eu? !

După care rămase astfel în aşteptarea răspunsului, care nu veni fiindcă, de fapt, nici nu era nevoie.

— Bine, dar e absurd, e... e... e... cum să vă spun...

Observă că se bîlbîia – alt argument solid în defavoarea dumnealui – şi tăcu. Se aşeză la loc, apucă muchia mesei de consiliu şi o strînse cît putu, fără un scop precis. La rîndul său, directorul traversă fără grabă cabinetul, se aşeză pe scaunul de la birou, stinse mucul ţigării în scrumieră, îşi împreună tacticos palmele, îşi împleti degetele, îi cercetă pe rînd pe cei doi, stăruitor, şi conchise:

— Mda...

Ce-o fi vrut să spună? Nu se grăbea deloc. Lăsa tăcerea să-şi facă de cap. Cînd tăcerea ajunge să-şi facă de cap, urmează să se întîmple ceva deosebit de grav.

— Nu ţi-e ruşine? întrebă domnul Eftimie.

— Mie? se miră Ciobanu Lenuţa. Nu doresc decît să beneficiez de prevederile legale. Desigur că regret... Dar acum ce-aş mai putea face?

— Nu ţi-e ruşine să minţi cu atîta neruşinare? reluă domnul Eftimie, abia stăpînindu-şi furia.

— Dacă e vorba de ruşinea de a minţi cu neruşinare, cum spuneţi dumneavoastră (apăsă ironic), cred că întrebarea vizează pe altcineva. Doar ştiţi prea bine că nu mint.

— Nu se poate, domnule, eleva asta e de-a dreptul nebună! strigă domnul Eftimie.

— Să nu ne pierdem cu firea, domnule profesor, îl sfătui protocolar directorul, insultele nu folosesc la nimic, dimpotrivă, pot agrava situaţia.

— Dar cum credeţi că eu am putut avea...

Se opri uimit dumnealui însuşi de ceea ce urma să spună. Ar fi vrut să spună că e incredibil pentru oricine ca un profesor să aibă raporturi sexuale cu o elevă, fie ea şi Lenuţa Ciobanu. Prin raporturi sexuale domnul Eftimie înţelegea de mai mult timp ceva ce îi depăşea imaginaţia. Mai precis, din ziua cînd aflase că fosta sa soţie, doamna Fevronia, rămăsese însărcinată cu un cîntăreţ. Se întîmplase în urmă cu aproximativ doi ani, după ce fuseseră împreună la un concert de muzică pop şi rock. Pe drum, se certaseră de la un fleac, dumneaei susţinînd cu o anumită încăpăţînare de rău augur că solistul acelei formaţii fusese nemaipomenit, iar dumnealui spunînd că, dimpotrivă, avea o voce de rahat. Atunci dumneaei se oprise în mijlocul trotuarului, îl privise fix drept în ochi şi-i arsese două palme. La care dumnealui răspunsese cu maximă precizie, păstrîndu-şi calmul: „Foarte bine, dar tot o voce de rahat are“. A doua zi, întorcîndu-se de la şcoală, găsi mobila răsturnată, toate farfuriile sparte, perdelele sfîşiate, majoritatea hainelor băgate în cada cu apă, aparatul de radio dat la maximum, cecul lipsă şi un bilet cu un scurt, dar lămuritor conţinut: „Rahat eşti tu, măgarule!“, lipit pe uşa de la baie.

Directorul aşteptă să termine cu această amintire tristă, apoi zise:

— Poate găsim totuşi o soluţie. Trebuie să existe una...

— Ce soluţie? întrebă prostit domnul Eftimie (dar avea scuza că nu se mai putea gîndi la nimic).

— Vorbeam în principiu, explică directorul.

— Soluţia e numai una singură, declară Lenuţa Ciobanu, şi anume ca el să recunoască şi să-şi asume paternitatea. În continuare, legea îşi va face datoria.

— Legea? se miră domnul Eftimie şi holbă ochii. Care lege?

— Legea învăţămîntului, presupuse neatent directorul.

— Nu la asta mă refeream, îl corectă Lenuţa, e vorba de drepturile şi îndatoririle ce decurg din calitatea de părinte.

— Am putea aranja să nu se afle nimic, sugeră directorul. Ea să se transfere la seral, apoi, cînd va termina clasa a douăsprezecea, vă căsătoriţi. Poate şi mai devreme, căci acum legea permite... Problema e ca dumneata să recunoşti totul şi să-ţi asumi toate angajamentele în ce o priveşte. Sunt sătul de scandal, mai adăugă el.

— Să ne căsătorim? întrebă domnul Eftimie pe un ton aparent normal.

— Dar ştii foarte bine că mi-ai promis! strigă Lenuţa. Aminteşte-ţi de serile petrecute împreună, de plimbările prin pădurea deasă dimprejurul taberei, cînd îmi recitai versuri sub clar de lună, mă ţineai de mînă şi îmi promiteai atîtea, tangourile pe care le dansam contopiţi, atîtea promisiuni, atîtea jurăminte, iar acum... – izbucni în hohote de plîns, printre care mai adăugă: am bănuit eu că eşti un ingrat, un farsor!

Cei doi bărbaţi se priviră jenaţi. Hohotele de plîns atît de autentice ale elevei erau un argument căruia n-aveau ce-i opune. După aceea, directorul îşi privi ceasul. Era tîrziu, cursurile de dimineaţă se terminaseră de mult. În schimb, domnul Eftimie îşi aminti că era lihnit de foame. Iar ea, nici gînd să se oprească. În cele din urmă se opri totuşi, ce-i drept, cu multă greutate, şi spuse:

— Vă rog, daţi-mi o ţigară... Nu vă supăraţi, nu? Oricum, nu mai sunt o elevă în rînd cu celelalte.

Domnul Eftimie căută degeaba prin buzunare, nu era fumător. Directorul scoase tabachera şi le oferi amîndurora. Ea luă ofensată, cu numai două degete, ţigara, o aprinse la bricheta directorului şi se sprijini ceva mai relaxată pe speteaza scaunului. Discuţia putea continua. Însă directorul îşi privi încă o dată alarmat ceasul şi spuse:

— Phii! Fir-ar să fie! Cred că a început meciul...

Deschise televizorul şi se întoarseră cu toţii spre noul personaj. Pînă să apară imaginea pe micul ecran, directorul mai spuse:

— Dacă vă interesează, puteţi rămîne, nu mă deranjaţi cu nimic.

Ei însă se ridicară aproape simultan şi, înainte de a ieşi, Ciobanu Lenuţa stîlci ţigara în scrumieră.

— Aş vrea să vorbim numai noi doi, spuse domnul Eftimie cînd ajunseră pe culoar.

— Zău? se arătă ea destul de sceptică.

— Da!

Şi o prinse curajos de mînă, asumîndu-şi toate riscurile. Ciobanu Lenuţa se întoarse încet către el, cu moliciunea aceea a femeii care acceptă să fie sărutată.

— Poftim, spuse.

— De ce? întrebă el scurt.

— Nu înţeleg... De ce, ce?

— Toată mascarada asta... De ce m-ai băgat tocmai pe mine în ea? De ce minţi?

— Dar ştii foarte bine că nu mint!

— Cum adică, vrei sa spui că...

— Desigur?

— Eşti culmea! Eşti culmea! exclamă domnul Eftimie.

— Am ştiut că n-o să recunoşti. De aceea m-am şi adresat de la bun început directorului... Mă rog, domnului director!

— Neruşinato! strigă domnul Eftimie, ajuns la disperare. Eşti o neruşinată! Cum poţi afirma una ca asta despre un cadru didactic? Dar cu mine nu-ţi merge, te-nvăţ eu, n-avea grijă, o să mi-o plăteşti tu!...

Şi alte asemenea cuvinte de prisos.

— Cred că tu vei fi cel care va plăti, conform legii, replică Lenuţa, fără să se lase impresionată, desprinzîndu-se fără efort din strînsoarea lui.

Nemaiputînd suporta, domnul Eftimie intră la toaletă. Se privi în oglindă. Un bărbat la aproape 40 de ani, a cărui soţie decedase în urma unui avort provocat, la cîteva luni după ce-l părăsise, şi acuzat acum de a o fi lăsat gravidă pe eleva Ciobanu Lenuţa, din anul IV D. Obrajii supţi, sprîncenele asimetrice, nasul mare, părul deja sur, dat peste cap, ochii albaştri, din care se prelingea o privire perfect imbecilă la acea oră. Profitînd de faptul că era singur şi nu risca să impresioneze pe nimeni, începu să plîngă. Un bun obicei căpătat pe vremea cînd era căsătorit. Soţia dumnealui, şi aşa foarte nervoasă, nu suporta să vadă pe cineva plîngînd în preajmă. De aceea, domnul Eftimie se ascundea în baie. Stimulate şi de tăria cloraminei, lacrimile se scurgeau repede pe obraji şi se spărgeau în colţurile gurii. Un plîns introvertit, fără hohote, grimase şi alte asemenea caraghioslîcuri, care n-ar fi avut nici un rost, tocmai fiindcă era singur. Întotdeauna, cînd plîngea, era singur. Ce să-i faci, s-ar părea că aşa e viaţa.

În cele din urmă se linişti, dădu drumul apei, îşi clăti faţa, se tamponă cu batista şi ieşi uşurat, ca şi cum ar fi rezolvat totuşi ceva. Pielea de pe care umezeala se evapora discret îi oferea o senzaţie de igienă şi nevinovăţie. Îşi auzi paşii pe pardoseala mozaicată a culoarului, clamp-clamp, şi se gîndi, inexact, că sunt paşii destinului. Străbătu curtea liceului. Cineva pe care nu-l văzu îi dădu bună ziua. Era o zi înnorată de toamnă.

În staţia de autobuz toţi se uitau la dumnealui şi îşi spuneau în gînd: „Ia te uită la prăpăditul ăsta, e profesor de ştiinţele naturii şi a lăsat însărcinată o biată elevă“. Deşi nu aveau dreptate, pe cînd urca în autobuz, domnul Eftimie se întrebă, în continuarea unui gînd mai vechi: „Ce-ar fi să mă sinucid?“.

— Alo, domnu’, dar mata’ nu iei bilet? se răsti fără motiv încasatoarea.

— Am abonament, spuse domnul Eftimie.

Ea tăcu, dar îl privi cu expresia aceea de neîncredere specifică încasatoarelor de pe transportul urban. „N-ai mutră de abonament“, părea a spune privirea ei. La a doua sau a treia staţie, întrucît nu mai contenea să invite lumea la bilete, pe un ton lipsit de orice urmă de politeţe, domnul Eftimie strigă la ea:

— Dar ce-ai, madam, de eşti aşa ţîfnoasă azi, nu ţi-a venit ciclul?

În autobuz se făcu o linişte perplexă. Nici măcar încasatoarea nu îndrăzni să mai spună ceva. Doar se uitau toţi curioşi la domnul Eftimie, parcă s-ar fi pregătit să-l ia la bătaie. Încît, pentru a evita un scandal de proporţii, fu nevoit să coboare cu o staţie mai devreme.

În timp ce domnul Eftimie începea să urce scările, domnul Anghel tocmai le cobora, grăbit să se întoarcă la serviciu după pauza de masă; atît de grăbit, încît era gata să se ciocnească, din cauza vitezei, cu domnul Eftimie. La etajul doi, doamna Alis curăţa morcovii şi îngîna încet melodia Ia te uită ce mai fete, interpretată cîndva de Dan Spătaru, iar la etajul şase, domnul Ilie curăţa de unsoare şi pămînt piesele mai mărunte ale motocicletei, punîndu-le apoi în ordine, pentru a vedea dacă nu-i şterpeliseră vreuna copiii care îl ajutaseră să le adune. Temistocle tocmai ieşea pe uşă, trimis de bunica Elemosina să cumpere orez, căci dumneaei avea de gînd să facă nişte sarmale. Încă nu găsise fraza de început a compunerii Descrieţi o stare sufletească, dar ştia sigur un anumit lucru: era obligatoriu, înainte de orice, să definească termenii suflet şi stare sufletească. În acelaşi moment, domnul Elefterie, întorcîndu-se din oraş, se opri lîngă copiii care se jucau de-a Scufiţa Roşie, supărat în sinea dumnealui că nu-l iau în seamă şi nu-i dau bună ziua. Cu totul altfel ar fi stat lucrurile dacă ar fi coborît dintr-un automobil marca Cielo.

Din fericire, acel moment nu era prea departe. În urmă cu doar jumătate de oră depusese la agenţia Loteriei Naţionale biletele de participare la tragerea excepţională „6 din 49“. De fapt, îşi dădea acum seama cu toată claritatea, jocul la Loto e foarte simplu cînd ştii numerele care vor ieşi; la fel cum jocul de şah e cît se poate de uşor atunci cînd joci singur şi, vrînd-nevrînd, anticipezi mutările adversarului; potrivit afirmaţiei filosofului francez Jean-Paul Sartre, chiar şi fotbalul ar fi un joc foarte simplu dacă n-ar exista jocul adversarului. Or, printr-o întîmplare, căreia unii îi spun pronie cerească sau providenţă, domnul Elefterie reuşise să afle cu cîteva zile înainte cinci din cele şase numere cîştigătoare la viitoarea tragere Loto „6 din 49“. Mai precis, chiar în noaptea de vineri spre sîmbătă, cînd, din motive deocamdată necunoscute, liftul rămăsese blocat undeva între etaje, dumnealui visase lista numerelor respective, afişată pe ecranul televizorului. Ironia sorţii face că două dintre acestea sunt numerele 6 şi 49 – cine s-ar fi gîndit? Pe lîngă amănuntul deloc neglijabil că noaptea de vineri spre sîmbătă este tocmai noaptea viselor despre care domnul Elefterie ştie de mai demult că i se împlinesc, merită reţinut şi următorul aspect: în noaptea de duminică spre luni, domnul Elefterie a avut din nou acelaşi vis, cu cîteva neînsemnate modificări. De exemplu, deşi numerele erau aceleaşi, ele apăreau acum pe ecranul televizorului în ordine inversă. Aşa încît decizia de a juca la Loto rămînea o simplă formalitate. Chiar în Sfînta Scriptură (Fac. 41, 32), acolo unde Iosif tîlcuieşte visele lui Faraon, se zice: „Iar că visul s-a arătat de două ori lui Faraon, aceasta înseamnă că lucrul este hotărît de Dumnezeu şi că El se grăbeşte să-l plinească“.

Tradus în limbajul modern, acest pasaj nu face decît să confirme ceea ce domnul Elefterie a ştiut din primul moment. Prin urmare, încă de la primele ore ale dimineţii de luni, dumnealui s-a prezentat la agenţia din centru a Loteriei Naţionale, pentru a completa biletele. În afară de numerele 6 şi 49, pe hîrtiuţa scrisă de acasă mai trecuse numerele 13, 20 şi 42. Facem abstracţie de cele două vise: să fie oare o simplă coincidenţă faptul că 13 este chiar ziua sa de naştere? Să fie, de asemenea, o simplă coincidenţă faptul că 20 este ziua de naştere a soţiei sale? Să meargă pînă acolo coincidenţa încît numărul 42 să indice cu exactitate vîrsta domnului Elefterie?

Agenţia era însă închisă şi a rămas astfel pînă la ora unsprezece. Ar fi avut timp să se întoarcă acasă, dar a te întoarce din drum atunci cînd ai pornit să faci o treabă atît de importantă nu e deloc indicat. Ştim cu toţii de ce. Aşa încît domnul Elefterie s-a mai plimbat un pic prin parc, a trecut şi pe la biserică, intenţionînd să pună un acatist, dar, întrucît şi aici era închis, doar a aprins o lumînare, a făcut de cîteva ori semnul crucii şi a spus în gînd Tatăl Nostru, apoi a intrat la cofetărie şi a băut un suc, s-a mai plimbat o vreme printre tarabele din Pasajul Revoluţiei... La ora unsprezece fix se afla lîngă uşa loteriei. Bineînţeles că agentul tot nu apăruse. Asta explică de ce domnul Elefterie a ales în cele din urma sala de jocuri electronice Decebal.

Dar poate că toate aceste amănunte nici n-ar fi trebuit amintite. Fiindcă lucrul cu adevărat important e cu totul altul. Cele douăsprezece bilete de loterie, completate cu numerele care vor ieşi cîştigătoare la viitoarea tragere Loto „6 din 49“, jumătate pe numele domnului Elefterie, iar cealaltă jumătate pe numele soţiei sale, se află în buzunarul interior al hainei, în portofel, între buletinul de identitate şi carnetul de şomer.

Dar unde a dispărut între timp domnul Ion-şeful-de-scară? Nu a dispărut nicăieri, nu sunt motive de îngrijorare. Doar că a fost nevoit să-şi întrerupă activitatea în cîteva rînduri. Prima dată i-a venit o idee foarte importantă, cu privire la cei care lasă deschisă uşa de la toboganul de gunoi, şi s-a întors în apartament să şi-o noteze, pentru a nu o uita. Deseori îi vin idei, mai ales înainte de a adormi, dar, fiindcă nu le notează în momentul respectiv, pînă cînd se trezeşte, le uită cu totul. De exemplu, chiar această idee, pentru care a coborît şi a urcat două etaje, a mai avut-o şi alaltăieri, însă atunci a neglijat să şi-o treacă în caietul său cu idei. Deşi sunt prevăzute cu zăvor, uşile de la balconul toboganului de gunoi rămîn adesea deschise, din pricina unor locatari cam distraţi, obosiţi sau chiar răuvoitori. Pe moment, acest lucru nu are urmări deosebite, dar în toiul nopţii, cînd vîntul sau curenţii de aer încep a izbi uşile lăsate deschise, toţi cei de pe palierul respectiv sau chiar şi de la etajele vecine se trezesc din somn înspăimîntaţi, neştiind ce s-a întîmplat, apoi adorm cu greu sau chiar nu mai adorm. Nimeni nu se îndură să părăsească aşternutul său cald pentru a rezolva o problemă a tuturor, mai ales că nu poţi şti dinainte ce te aşteaptă la miezul nopţii pe un hol întunecat. Domnul Ion-şeful-de-scară a compus un afiş în acest sens, care la rîndul său citează un articol din Regulamentul Disciplinei şi Bunei Convieţuiri Civilizate: „Art. 11: INTERZIS A LĂSA UŞA DESCHISĂ DUPĂ ARUNCAREA GUNOIULUI“.

Însă fie mesajul său nu a fost înţeles corect, fie oamenii s-au cam săturat să li se tot interzică ba una, ba alta, fie mulţi dintre ei nici măcar nu l-au citit, deoarece afişul cu pricina poate fi întîlnit numai în holul de la intrarea în bloc, şi nicidecum la locul faptei, dacă putem spune astfel, adică pe uşile care efectiv nu trebuie lăsate deschise. Iată de ce soluţia problemei este, pe de o parte, de a compune un afiş în opt exemplare, care să fie lipit cu prenadez la fiecare etaj (aceasta este ideea mai veche pe care domnul Ion-şeful-de-scară o uitase şi abia acum şi-a amintit-o din nou), iar pe de altă parte, să nu li se interzică locatarilor ceva anume („A lăsa uşa deschisă după aruncarea gunoiului“), ci, dimpotrivă, să fie îndemnaţi pe un ton prietenos spre o faptă bună. Deci enunţul afişului va trebui să fie: „ESTE BINE SĂ ÎNCHIDEM ACEASTĂ UŞĂ (DE FIECARE DATĂ CÎND ARUNCĂM GUNOIUL!!!) PENTRU A PUTEA DORMI APOI LINIŞTIŢI“.

Ar mai fi trebuit să adauge şi că se sparg geamurile, dar anunţurile prea lungi sunt neinteresante şi oricum nu le citeşte nimeni pînă la capăt.

A doua întrerupere a fost determinată de o necesitate ceva mai gingaşă, întrucît, ca orice pensionar, domnul Ion-şeful-de-scară are ceva probleme cu prostata şi urinează frecvent. Cu acelaşi prilej, doamna Gudelia i-a solicitat să înlocuiască garnitura robinetului de apă caldă de la bucătărie, care picură neîntrerupt de mai multe săptămîni, desigur numai între orele cînd se livrează apa caldă, solicitare căreia domnul Ion-şeful-de-scară i-a răspuns printr-o sugestivă ridicare din umeri. Căci, bineînţeles, nu avea să lase deoparte o problemă administrativă mult mai importantă pentru a-şi rezolva micile reparaţii în locuinţa proprie.

În sfîrşit, a treia oară a fost chemat la telefon, în legătură cu ordinea de zi a viitoarei şedinţe a organizaţiei municipale a Partidului Pensionarilor. Doamna Gudelia ieşi pe palier şi, cu toate că domnul Ion-şeful-de-scară i-a interzis în mai multe rînduri să strige în gura mare pe scări după dumnealui, tulburînd astfel liniştea locatarilor, nu se putu abţine să-l cheme pe numele de alint:

— Neluu!... Neluţuu!... Unde eşti?...

— Aici, răspunse sever, de la etajul şase, domnul Ion-şeful-de-scară.

— Te caută cineva la telefon.

— Cine?

— Nu ştiu, nu s-a recomandat.

În acel moment, domnul Ion-şeful-de-scară ştiu sigur că la celălalt capăt al firului nu putea fi decît domnul Vasile. Apelurile sale telefonice aveau de fiecare dată un aer conspirativ, deşi Partidul Pensionarilor funcţionează în deplină legalitate. Problema era, ca de obicei, cu adevărat serioasă, iar pentru a o discuta pe îndelete, domnul Vasile aşteptase mai întîi ca soţia sa, doamna Alis, să plece de acasă. Îi aduse la cunoştinţă inclusiv acest lucru. Activitatea organizaţiilor din judeţ lasă mult de dorit. Trebuie luate de urgenţă măsurile ce se impun – dar ce măsuri se impun domnul Vasile evită să dezvăluie. În schimb, făcu o cu totul altă propunere, aparent inofensivă:

— Poate ne întîlnim la o partidă de şah şi mai discutăm atunci...

Rezulta clar că domnul Bartolomeu îl bătuse din nou şi de aceea evita să-l aibă de partener. Domnul Ion-şeful-de-scară era mai uşor de învins, nu neapărat din cauză că dumnealui însuşi ar fi dorit acest lucru, ci deoarece în timpul partidelor de şah gîndurile îi zburau fără voie spre probleme mai generale. Totuşi, în sinea sa, domnul Ion-şeful-de-scară considera că se lasă anume învins de domnul Vasile pentru a-i oferi o mică satisfacţie, după nenumăratele umilinţe la care îl supusese domnul Bartolomeu. Pe aceste considerente, între cei doi parteneri se stabilea de multe ori un consens tacit, reciproc avantajos. Terenul neutru, de la sediul partidului, pe care se desfăşurau paşnicele lor ostilităţi devenea o veritabilă punte de legătură şi dialog constructiv pe probleme specifice vîrstei şi preocupărilor fiecăruia.

Cu strîngere de inimă, domnul Ion-şeful-de-scară refuză propunerea. Astăzi îi era într-adevăr imposibil. Încercînd să-i explice domnului Vasile motivele – liftul blocat şi celelalte –, auzi la capătul firului un fel de schelălăit jalnic şi sufletul i se umplu de milă. Dar nu avea încotro.

— Domnul Ion! strigă cu ultimele puteri domnul Vasile. Am uitat să-ţi spun tocmai lucrul cel mai important. Se va lua îl dezbatere cazul Patapievici!

— Ce-i cu el? întrebă domnul Ion-şeful-de-scară, cu tonul îngăduitor al unuia care ştie oricum despre ce e vorba.

— Vom stabili dacă este sau nu un geniu.

Faţă de cazul Patapievici domnul Ion-şeful-de-scară manifesta anumite reţineri, deşi domnul Vasile susţinea că toată lumea vorbeşte despre el, iar domnul Toma, la rîndul său, îi confirmase că l-a dat şi la BBC. Dacă şi-ar fi exprimat direct aceste reticenţe, desigur că domnul Vasile ar fi atacat din alte direcţii – de exemplu, problema constituirii organizaţiei de femei sau a celei de tineret –, dar experienţa îl învăţase că în politică e bine să nu spui niciodată ce gîndeşti. De aceea preferă o atitudine de compromis.

— Domnul Vasile, uitaţi cum facem. Imediat ce rezolv problema cu liftul, vă sun eu şi mai discutăm.

Această metodă universal valabilă şi cunoscută de toată lumea sub numele de „gogoşi“ se dovedeşte eficientă de fiecare dată. Domnul Vasile însuşi o aplicase de nenumărate ori în cariera dumisale de director, cînd cineva îi solicita, sub diferite pretexte, cîteva kilograme de carne. Pentru a scăpa de insistenţele aceluia, domnul Vasile îl asigura că, pe moment, este imposibil, dar îşi nota conştiincios numărul lui de telefon, pentru a-l căuta atunci cînd situaţia se va schimba. De altfel, pe vremea aceea agenda sa era arhiplină cu numere de telefon.

Aici ar trebui făcută încă o menţiune: în pofida opiniei generale potrivit căreia, dacă cineva îţi cere numărul de telefon promiţîndu-ţi că te va suna de îndată ce va putea să-ţi rezolve problema, e clar că nu are de gînd să te mai sune, în realitate lucrurile stau cu totul altfel. În acel moment, nu doar solicitantul înclină să creadă în seriozitatea promisiunii respective (oricîte triste experienţe anterioare l-ar contrazice), ci şi cel care face promisiunea este ferm hotărît să acţioneze întocmai aşa cum promite. Deosebirile dintre ei apar ceva mai tîrziu, în sensul că solicitantul continuă să aştepte şi tresare plin de speranţe de fiecare dată cînd sună telefonul, în vreme ce promiţătorul a uitat cu totul de promisiunea făcută şi îşi vede liniştit de treburi. În cazul nostru, în timp ce domnul Vasile, aşteptînd cu nerăbdare apelul telefonic al domnului Ion-şeful-de-scară, urmărea la televizor un film despre nişte femei care îşi făceau reciproc tot felul de mizerii din pricina unui bărbat, acesta urca înapoi la etajul şase, pentru a continua investigaţiile anevoioase începute încă din primele ore ale dimineţii. Dacă în minutele următoare s-ar fi întîlnit cu vreun vecin care i-ar fi spus: „Vedeţi că trebuie să daţi un telefon!“, domnul Ion-şeful-de-scară s-ar fi mirat şi ar fi întrebat: „Cui să dau telefon?“. În cel mai bun caz, s-ar fi gîndit la cei de la „Adastra – Service Ascensoare“. Deşi, atunci cînd îi spusese domnului Vasile: „Vă sun eu şi mai discutăm“, fusese cît se poate de sincer.

Ori de cîte ori trebuie să urce la etajele superioare ale blocului, domnul Ion-şeful-de-scară simte un fel de timiditate, are impresia că s-ar afla într-o ţară străină. Chiar şi oamenii de la aceste etaje i se par ciudaţi şi evită, pe cît posibil, să converseze prea mult cu ei. De exemplu, doamna Elemosina, care nu iese niciodată din casă, pe motiv că are varice... Sau domnul acela, Nicostrat, cu preocupări misterioase, vizitat frecvent de femei din cele mai diverse categorii sociale... Pînă la etajul patru, hai să zicem cinci, se simte ca la dumnealui acasă. După aceea însă, i se pare că a nimerit în alt bloc, unde nimeni nu-l cunoaşte, şi se teme că ar putea fi agresat fără motiv. Etajele şapte şi opt sunt, pentru domnul Ion-şeful-de-scară, la fel de departe, la fel de inaccesibile şi pline de neprevăzut ca insulele pe care trăiesc canibali. Cu toate acestea, îşi face conştiincios datoria şi le vizitează cel puţin o dată pe lună, iar cînd apar probleme deosebite, chiar şi mai des.

La etajul şapte procedă întocmai ca la toate celelalte etaje. Ciocăni uşor, cu degetul mijlociu îndoit, ca şi cum ar fi cerut permisiunea de a intra.

— Alo? întrebă. Alo? Liftul se află la acest etaj? E cineva în lift?

Întocmai ca la toate celelalte etaje, nu-i răspunse nimeni. Trase de mînerul uşii, pentru a se convinge şi pe această cale. Într-un anumit sens, lucrurile începeau să se limpezească. Liftul era blocat undeva între etaje. Dar rămînea inexplicabil cum de se blocase aşa, gol. Totuşi, pentru a duce la bun sfîrşit treaba începută, domnul Ion-şeful-de-scară urcă şi la ultimul etaj. Repetă în mod mecanic aceleaşi cuvinte, schimbînd numai puţin ordinea operaţiilor, adică ciocănind mai întîi în uşă, trăgînd apoi de mîner şi, în sfîrşit, punînd cele două întrebări.

— Alo? Alo? Liftul se află la acest etaj? E cineva în lift?

— Este! răspunse înfundat o voce de undeva de mai sus, dinspre cabina scripeţilor.

Domnul Ion-şeful-de-scară sări brusc într-o parte, fiindcă nu se aşteptase la vreun răspuns. Inima începu să-i bată cu putere tocmai în stomac, de parcă s-ar fi mutat acolo, ameninţîndu-l cu o hipertensiune arterială cît se poate de periculoasă, la vîrsta dumnealui. Desigur, şi respiraţia o luă razna. Noroc că nu suferea de astm, ca doamna Gudelia. Într-o asemenea situaţie, dumneaei s-ar fi lungit pe pardoseală, cu gura deschisă, învineţindu-se la faţă. Adunîndu-şi toate forţele, sprijinit cu un umăr de perete, domnul Ion-şeful-de-scară reuşi să întrebe, cu vocea doar un pic răguşită, încercînd în acelaşi timp să menţină impresia de autoritate:

— Şi cine este, mă rog?

— Simion, de la parter, veni răspunsul.

Auzind acest nume, domnului Ion-şeful-de-scară îi mai reveni inima la loc. Răsuflă o dată adînc, ca unul ce trecuse pe lîngă o mare primejdie, reuşind totuşi să scape nevătămat.

— Cizmarul?

— Întocmai.

— Ah, nea Simioane, dumneata erai?... M-am speriat, nu ştiam ce să mai cred... – bucuros şi în acelaşi timp dezamăgit, pesemne se aşteptase la ceva mult mai grav. Ce faci acolo, nea Simioane?

Această din urmă întrebare avea un uşor ton de reproş, altminteri destul de îndreptăţit.

— Îmi fac rugăciunea de dimineaţă. Mă rog lui Dumnezeu pentru toţi locatarii blocului acestuia, ai oraşului acestuia, ai tuturor satelor şi oraşelor ţării acesteia, precum şi pentru toţi oamenii în general.

— N-ar fi mai bine să te rogi în garsoniera dumitale?

— Nu pot, fiindcă mereu se găseşte cineva să trîntească uşa liftului. Nu mă pot concentra. În plus, acolo sunt prea mulţi ţînţari.

Domnul Ion-şeful-de-scară chibzui cîteva momente. Într-un fel, Simion avea dreptate. Modul în care numeroşi locatari foloseau liftul venea în totală contradicţie cu instrucţiunile de folosire. Ghinionul lui Simion era că avea garsoniera la parter, taman lîngă uşa liftului. În plus, apa adunată la subsol constituie un adevărat focar de infecţie şi, bineînţeles, locul ideal de înmulţire a ţînţarilor. Chiar dacă stai toată ziua cu geamul închis, urcă prin coloana de aerisire şi tot ajung unde vor ei. Cîntărind cu toată înţelepciunea lucrurile, domnul Ion-şeful-de-scară socoti mai nimerit să rezolve cazul pe cale amiabilă.

— Bine, dar măcar după ce-ţi termini rugăciunea să dai drumul la lift, ca să-l poată folosi cetăţenii, recomandă dumnealui, ca şi cum, odată cu această recomandare, problema ar fi fost deja rezolvată.

— După aceea încep rugăciunea de prînz – anunţă scurt Simion. Apoi pe cea de seară şi pe cea de noapte.

Prin acest răspuns cam lipsit de menajamente, problema se complica dintr-odată, riscînd să conducă la o situaţie tensionată şi să genereze ulterior conflicte între cei doi locatari. Totuşi, dovedind mult tact, domnul Ion-şeful-de-scară evită încă o dată să treacă la măsuri mai severe.

— Cînd mai mănînci, cînd mai dormi, cînd îţi mai faci nevoile? întrebă dumnealui, ca şi cum preocuparea faţă de hrana, somnul şi celelalte necesităţi ale lui Simion ar fi prevalat în raport cu necesitatea deblocării liftului.

— Am descoperit o metodă, zise misterios Simion.

— Uite ce e, nea Simioane!...

Niţel iritat, domnul Ion-şeful-de-scară evită în ultima clipă cuvintele aspre pe care şi le pregătise.

— Oamenii au nevoie de lift. Trebuie să înţelegi, nu ne jucăm de-a liftul, nu mai suntem copii. Dacă vrei să te faci sfînt, mergi la mănăstire. Locatarii au dreptul de a folosi acest lift fiindcă plătesc pentru el!

— În zece ani, de cînd s-a construit blocul ăsta, eu nu am folosit niciodată liftul şi totuşi, de plătit am plătit la întreţinere ca toţi ceilalţi, răspunse calm Simion.

— Bine, dumneata locuieşti la parter, e normal, dar gîndeşte-te la cei care trebuie să urce pînă la etajul şapte sau opt, vin obosiţi de la serviciu, poate unii dintre ei sunt bolnavi, alţii mai înaintaţi în vîrstă sau sunt unele femei însărcinate, cu copii în braţe...

Însă nici coarda sentimentală şi umanitară pe care domnul Ion-şeful-de-scară o încercase nu avu mai mult succes.

— În blocul ăsta nu e nici o femeie însărcinată, răspunse cu deplină siguranţă Simion. Cît despre ceilalţi, lasă, mai mergeţi şi pe scări. Abia vă întîlniţi mai des, mai schimbaţi o vorbă. N-ai observat că, din cauza cutiei ăsteia, v-aţi izolat unii de alţii? Fiecare se suie în ea, apasă pe buton şi după aceea intră direct în casă.

— Nea Simioane, spune drept: dumneata ai ceva cu noi? Vrei să ne pedepseşti? Poate ţi-a făcut careva dintre vecini vreun necaz şi doreşti să te răzbuni...

— Nicidecum, nu am nimic cu nimeni, dimpotrivă, vă iubesc pe toţi ca pe fraţii mei.

— Atunci, dă drumul la lift!

— Ei, asta nu se poate, pentru că liftul e blocat, dragul meu.

— Păi, deblochează-l!

— Nici asta nu se poate. N-aş mai avea unde să-mi fac rugăciunea.

— De ce nu te rogi la biserică?

— Vai, vai, vai, vorbeşti de parcă n-ai şti ce înghesuială e acolo şi cum se calcă în picioare unii pe alţii! De parcă n-ai şti că mulţi se duc la biserică numai din cauză că au nevoie de un alt Ceauşescu – pentru ei Dumnezeu este un înlocuitor al acestuia. Află de la mine, Nelule: dacă n-ar fi murit Ceauşescu, ei n-ar fi simţit niciodată nevoia de a merge la biserică.

Aceste din urmă cuvinte îl cam puseră pe gînduri pe domnul Ion-şeful-de-scară, fiindcă şi dumnealui începuse a se duce la biserică abia după evenimentele din Decembrie ’89. Devenea din ce în ce mai clar că, orice argumente ar fi adus, Simion ar fi găsit de fiecare dată ceva să-i răspundă. Totuşi, deşi negocierile de pînă atunci nu duseseră la nici un rezultat pozitiv, domnul Ion-şeful-de-scară era mulţumit că măcar discutau. Cîtă vreme discutau, şansele găsirii unei soluţii nu erau pierdute. Dar, la un moment dat, Simion tăcu. Îngrijorat, domnul Ion-şeful-de-scară întrebă de mai multe ori:

— Nea Simioane, eşti acolo, ai păţit ceva? Nea Simioane?

Simion răspunse într-un tîrziu şi oarecum grăbit:

— Gata, trebuie să plec, m-a chemat îngerul.

Iar după aceea, chiar că nu mai scoase nici o vorbă!

Aplicaţiile psihanalizei în domeniul politic şi social conduc la concluzii demne de tot interesul. Bunăoară, din punctul de vedere al teoriei lui Freud, evenimentele din Decembrie ’89 ar putea fi sintetizate în expresia „Marele Orgasm“ sau „Marea Juisare“. Formidabila descărcare de energii emoţionale şi psihice, acumulate în deceniile de frustrări impuse de dictatura comunistă, s-a produs, în perioada Revoluţiei, cu totul necontrolat, haotic, într-un regim nocturn şi dionisiac, însoţită de un fel de uitare de sine şi chiar de o anumită voluptate, cu vociferări necontrolate, excese gestuale şi uşoare tendinţe sado-masochiste – ceea ce îndreptăţeşte comparaţia cu descărcarea orgasmatică de la finele actului sexual. Mergînd mai departe, întrucît Freud însuşi a comparat actul sexual cu o microepilepsie, putem la rîndu-ne să observăm spasmele epileptico-erotice ale societăţii româneşti în perioada postcomunistă şi să facem unele analogii cu situaţiile descrise de marele savant. Aceste spasme, constînd la început în mişcări bruşte, dezarticulate, inconştiente, paroxistice, însoţite de rigidizarea membrelor organismului social şi de respiraţia grăbită, sacadată, frenetică a factorilor politici, au fost urmate, potrivit evoluţiei standard a crizei, de un somn prelungit, letargic, în timpul căruia s-au consumat alegerile din ’90, ’92 şi ’96. În sfîrşit, în faza a treia, în care ne aflăm acum, trezirea din nou la realitate este însoţită, ca şi în cazul epilepsiei, ca şi în cazul actului sexual, de o cumplită dezamăgire şi dezgust de sine, un fel de inerţie psihică şi nervoasă, o mare lehamite şi lipsa de apetenţă pentru orice tip de acţiune – este starea melancolică şi neputincioasă cunoscută şi descrisă de specialişti sub numele post-coitum.

Oricît ar părea de neverosimil, consideraţiile de mai sus au fost formulate în cursul unei ceremonii funerare. Doamna Pelaghia le asculta cu luare-aminte, încercînd în acelaşi timp să observe cu coada ochiului dacă nu se mai afla şi altcineva pe aproape care să le audă. Vorbind cu voce joasă, domoală, ca şi cum ar fi spus o rugăciune, domnul de vîrstă mijlocie, al cărui nume îl trecem sub tăcere, mergea cu doar o jumătate de pas în urma dumneaei, aproape atingîndu-i umărul, uşor aplecat într-o firească atitudine de penitenţă. Se simţeau bine mergînd atît de aproape unul de altul, anonimi pierduţi în mulţimea celorlalţi participanţi la trista ceremonie şi protejaţi de ei, acompaniaţi de cîntările preotului, care se mai şi oprea din loc în loc, pentru a da citire unor pasaje din Sfînta Scriptură, probabil. Întîlnirile lor erau de fiecare dată pline de neprevăzut, dar ideea de a însoţi pe ultimul său drum un defunct pe care nici măcar nu-l cunoscuseră îi plăcuse cu atît mai mult domnului de vîrstă mijlocie, socotind-o expresia unei gîndiri superioare, nonconformiste.

Acum, cînd dumneaei tocmai se pregăteşte să traverseze strada, aşteptînd mai întîi culoarea verde a semaforului, aşa cum nu fac în majoritatea lor ceilalţi pietoni, pentru a se îndrepta apoi, prin spatele magazinului alimentar, spre intrarea în blocul unde îşi are locuinţa, îşi poate confirma că a avut în definitiv o zi reuşită din toate punctele de vedere, în pofida micilor incidente petrecute la cimitir. Rudele din Botoşani ale răposatului şi-au manifestat încă de la slujba din biserică nemulţumirea faţă de prestaţia preotului care, după ce că întîrziase, devenise dintr-odată grăbit şi, ca să nu zicem altfel, părea cam distrat. A citit la repezeală prohoadele, iar la urmă a zis: „Hai, săltaţi-l!“. Nici măcar nu i-a lăsat pe cei apropiaţi familiei să-şi sărute mortul la despărţire. Cică: „Lasă, că-l pupaţi la groapă!“. Dar drumul de la biserică şi pînă la cimitir trece, din păcate, peste linia ferată. Iar cînd jumătate de convoi trecuse, cu tot cu preot, cu mesele cu prescuri şi pomeni, precum şi cu steagurile acelea pe care sunt reprezentaţi diverşi sfinţi, bariera s-a lăsat şi cealaltă jumătate a convoiului a rămas în spatele ei. Asta n-ar fi avut urmări prea grave dacă în jumătatea de convoi rămasă în spatele barierei nu s-ar fi aflat şi camionul care transporta însuşi decedatul. Şi totuşi, dacă bariera ar fi fost acţionată manual, ca altădată, probabil că s-ar fi găsit o ieşire din încurcătură. Dar cu barierele automate nu poţi negocia. Chiar şi în această situaţie lucrurile s-ar fi rezolvat într-o manieră acceptabilă şi decentă dacă trenul nu ar fi întîrziat prea mult. Din motive pe care nimeni nu putea să le explice, deşi trecuse mai bine de un sfert de oră, bariera nu dădea vreun semn de bunăvoinţă. O mulţime de maşini se adunaseră de-o parte şi de cealaltă a ei, iar întristata adunare continua să rămînă divizată, în timp ce tensiunea creştea cu fiecare minut de întîrziere a trenului (mai bine zis, a trenurilor, căci se va dovedi ulterior că erau două, plus un marfar cu lemne pentru fabrica de hîrtie „Letea“, staţionat ceva mai la vale), deoarece şoferii începuseră să claxoneze nerăbdători. Mai mulţi gură-cască se adunaseră pe trotuare să vadă ce şi cum. Rudele mortului erau aproape disperate. Cîţiva inşi duceau mesaje dintr-o parte în alta, însă pesemne că părţile nu reuşeau să ajungă la un acord. În vreme ce preotul susţinea că cimitirul e destul de aproape şi n-ar avea rost să mai aştepte venirea trenului, rudele susţineau dimpotrivă, că nu are nici un rost să ajungă la groapă fără mort. În cele din urmă, foarte supărat, preotul şi o parte dintre cei care îl însoţeau, precum şi alţi cîţiva din cealaltă parte a barierei, porniră cu orice risc spre cimitir. În acest grup se afla şi doamna Pelaghia, împreună cu domnul al cărui nume îl trecem sub tăcere. De asemenea, cîteva rude se alăturară grupului, în pofida voinţei lor sau mai degrabă pentru a complica şi mai mult lucrurile. Căci, odată ajunşi la locul de înhumare, întrucît preotul nu mai contenea să se uite mereu la ceas şi să ameninţe că, dacă mortul nu ajunge acolo în următoarele cinci minute, el pleacă acasă, rudele din Botoşani nu-şi mai putură reţine nemulţumirea.

— D-apoi, părinte, poţi să pleci, că şi aşa n-ai făcut cine ştie ce mare lucru, zise unul dintre ei. Nu ştiu ce fel de preot ăi fi matale, că pe la noi preoţii îs altfel. Au respect.

— E de pe vremea lui Ceauşescu, vorbi un al doilea şi adăugă mai încet: popă bolşevic!

Cu asta chiar că se umpluse paharul. Preotul îi auzi remarca veninoasă şi se întoarse spre el.

— Auzi, dumneata? Să nu mă faci bolşevic pe mine! În primul rînd, că sunt mai în vîrstă! Eu am fost disident! se adresă apoi celorlalţi, pe cel în cauză neconsiderîndu-l demn de o asemenea mărturisire. Am fost închis la Jilava!

Probabil că îşi aminti ceva neplăcut din perioada detenţiei sau poate că motivul real va fi fost altul, căci, puţine secunde mai tîrziu, luă o hotărîre neaşteptată şi în aceeaşi măsură gravă, pornind către poarta cimitirului.

— Eee! Păi, dacă-i aşa, aduceţi-vă alt preot, care nu e bolşevic, zise.

O femeie se desprinse din grup şi se repezi după el.

— Lăsaţi, părinte, iertaţi-i, că sunt nervoşi, au călătorit toată noaptea, li s-a mai stricat şi maşina taman la ieşirea din Paşcani. Mai staţi numai puţin, că trebuie să sosească şi mortul îndată.

Preotul se opri. Cîteva momente, păru că se gîndeşte cum e mai bine să procedeze. Ridică un deget spre ea, pentru a-i atrage atenţia asupra a ceea ce urma să spună.

— Să ştii dumneata un lucru. Toţi avem probleme. Şi eu m-am sculat dis-de-dimineaţă, am făcut slujba la biserică, n-am mîncat nimic azi, răspunse. Eu am fost închis la Jilava! mai adăugă, pe bună dreptate ofensat.

Dar sentimentul datoriei se dovedi mai puternic, astfel că în cele din urmă se întoarse la locul de înhumare, aşezîndu-se demonstrativ de cealaltă parte a gropii faţă de rudele răzvrătite. Ca să-l îmbuneze, femeia, şi ea tot o rudă a celui decedat şi tot din Botoşani, rupse o bucată dintr-un colac de pe masa cu pomeni şi îi dădu să-şi mai astîmpere foamea.

Pe moment, conflictul părea că fusese stins. Problemele erau însă departe de a-şi fi găsit rezolvarea. Între timp, cei ce rămăseseră să aştepte ridicarea barierei, mai ales dintre colegii de serviciu ai defunctului sau ai soţiei acestuia, se întorseseră în oraş, socotind pe bună dreptate că îşi făcuseră datoria, atît cît se putea. Cînd maşina cu sicriul intră în sfîrşit pe poarta cimitirului, nu o mai urmau decît patru femei în vîrstă şi un bărbat, pe nume Pantelimon. Groparii dispăruseră şi ei, nu se ştie pe unde. Mai mulţi cerşetori, în special ţigani, pîndeau cu ochii sticlindu-le de poftă, gata să se repeadă asupra meselor cu pomeni. Cîte un puradel mai îndrăzneţ se apropia şi fura vreo bomboană sau vreo prună uscată, apoi fugea repede şi se ascundea în spatele grupului – deh, copil. Dar să pună mîna careva să ajute la coborîrea sicriului de pe platforma camionului, nici gînd! Se uitau unii la alţii şi aşteptau parcă să se întîmple o minune. Preotul începu, de bine, de rău, să cînte nişte psalmi sau cam aşa ceva, nu se înţelegea nimic din ce spune. Dădu cu aghiazmă, luă apoi o sticlă de vin, ca să verse din ea, făcînd semnul crucii, peste coşciug, dar dopul nu ieşea. Îl întrebă ceva din priviri pe dascăl, obţinînd tot din priviri un răspuns negativ. Bătrîna care ţinea o găină subsuoară intră în panică şi începu să strige cu vocea ei foarte subţire după Pantelimon, plecat să caute groparii. El avea un briceag cu tirbuşon. Luă sticla şi începu să înşurubeze tirbuşonul. Se făcuse dintr-odată linişte, toţi cei prezenţi urmărind modul în care Pantelimon va reuşi (sau nu) să scoată dopul de plută al sticlei. Cînd operaţiunea luă sfîrşit, preotul reîncepu să cînte, întinse mîna să ia sticla, Pantelimon îi dădu drumul prea devreme, sticla căzu, se rostogoli pe malul gropii, vinul curse din ea gîlgîind.

S-ar fi cuvenit, aşa cum se obişnuieşte, să fie scos capacul sicriului, iar preotul sau vreunul din apropiaţii defunctului să spună cîteva cuvinte emoţionante. Dar, cînd traseră sicriul mai aproape, constatară nedumeriţi că groapa era prea scurtă. Unuia dintre gropari îi veni abia atunci ideea să o măsoare. Rudele din Botoşani izbucniră din nou. Ameninţară că vor face reclamaţie. Femeia, aceeaşi care îl întorsese pe preot din drum, încerca să-i potolească.

— E bătaie de joc! Asta e bătaie de joc! repeta unul dintre ei şi tot ridica mîinile în aer, lovindu-se apoi peste coapse.

Preotul se grăbi să termine ce avea de spus şi să plece, urmat îndeaproape de dascăl. În aceeaşi clipă, ţiganii se repeziră la mesele cu mîncare, aproape că le răsturnară.

— Părinte, dar staţi, că vă luăm cu maşina, mergem îndată şi noi...

— Nu mai merg nicăieri, răspunse preotul, neîntorcîndu-se măcar să vadă cine îi vorbise.

Doamna Pelaghia se afla acum pe aleea din faţa blocului, la marginea căreia, pe spaţiul verde, trei fetiţe şi un băieţel se jucau de-a Scufiţa Roşie. Îşi aminti cum, alături de domnul al cărui nume îl trecem sub tăcere, se retrăsese mai deoparte şi urmărea fascinată, cu sentimente contradictorii, toate acele întîmplări neverosimile, proiectate parcă în ireal. Nu îndrăznea să-l întrebe nimic, nici măcar în şoaptă, temîndu-se că orice cuvînt rostit ar spulbera şi risipi vraja clipelor atît de fericite petrecute împreună. El o luase de mînă, timid ca un adolescent, iar din cînd în cînd o strîngea discret, pentru a-i atrage atenţia asupra anumitor semnificaţii. Se comporta atent şi prevenitor, aşa cum se cuvine să se comporte în public un bărbat faţă de soţia lui – în special acest lucru îi plăcu doamnei Pelaghia, întrucît complicitatea lor dobîndea un fel de legitimitate sui-generis, deasupra servituţilor şi prejudecăţilor sociale, reuşind chiar o conciliere provizorie a propriilor exigenţe religioase. Căci pentru dumneaei era foarte important ca, fără a le depăşi sau a le contrazice, să le atenueze oricît de puţin rigoarea dogmatică şi să le adapteze condiţiilor vieţii concrete sau, mai precis, propriilor resurse sufleteşti. Pe măsură ce se apropia momentul cînd urma să-şi facă rugăciunea de seară şi, căzînd în genunchi dinaintea icoanei Preasfintei Fecioare, să-şi ceară iertare pentru toate greşelile de peste zi, cele cu voie şi cele fără de voie, tensiunea morală se agrava, conflictul dintre minte şi inimă lua proporţii dramatice, Pelaghia celestă şi Pelaghia terestră se îndepărtau una de cealaltă şi se priveau cu duşmănie sau, în cel mai bun caz, cu dispreţ. Pînă acolo însă mai era de trecut testul nu tocmai uşor al chestionarului cotidian la care o va supune doamna Alis, bună cunoscătoare a sufletului femeiesc, căreia nu-i scăpa aproape nimic, cu privirea dumneaei pătrunzătoare şi cu bogata experienţă în ale vieţii.