Mark Forsyth, A Short History of Drunkenness

Original English language edition first published by Penguin Books Ltd, London in 2017

Text copyright © Mark Forsyth

The author has asserted his moral rights. All rights reserved.

Mulţumiri United Agents LLP, reprezentant al The Executors of the Estate of Jocelyn Herbert, M.T. Perkins şi Polly M.V.R. Perkins, pentru permisiunea de a cita din A.P. Herbert, „Some Aspects of Hyperhydrophilia”, din Cyril Ray (ed.), The Compleat Imbiber, vol. I

© 2018 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7430-5

ISBN PDF: 978-973-46-7431-2

ISBN print: 978-973-46-7422-0

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Pieter Brueghel cel Tânăr (1564-1638), Nunta ţărănească (ulei pe lemn, detaliu), Muzeul Hallwyl, Stockholm, Suedia

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MARK FORSYTH (n. 1977) e jurnalist şi scriitor britanic specializat în etimologia şi istoria limbii engleze. Este autorul volumelor The Etymologicon: A Circular Stroll through the Hidden Connections of the English Language (2011), The Horologicon: A Day’s Jaunt through the Lost Words of the English Language (2012), The Elements of Eloquence: How to Turn the Perfect English Phrase (2013). Este de asemenea autorul popularului blog The Inky Fool, dedicat gramaticii, retoricii şi artei scrisului.

Introducere

Mă tem că nu prea ştiu ce e beţia. Poate părea o confesiune stranie din partea cuiva care se pregăteşte să scrie o istorie a beţiei, dar, ca să fiu cinstit, dacă autorii ar lăsa un lucru atât de neînsemnat ca ignoranţa să-i împiedice să mai scrie, librăriile ar fi goale. Oricum, am o idee despre ce e vorba. Am întreprins cercetări empirice extinse asupra beţiei încă de la frageda vârstă de paisprezece ani. În multe feluri, îmi place să mă consider un soi de nou Sfânt Augustin, care întreba: „Ce este deci timpul? Dacă nu-mi pune nimeni această întrebare, atunci ştiu ce este timpul. Dar, dacă aş vrea să-l lămuresc pe cel care întreabă, nu mai ştiu”*. Înlocuiţi cuvântul timp cu beţie şi obţineţi în mare sfânta mea poziţie.¹

Cunosc câteva date medicale de bază. Vreo două pahare de gin tonic îţi vor afecta reflexele; vreo zece îţi vor face din nou cunoştinţă cu prânzul pe care l-ai mâncat şi îţi va fi greu să te ridici, iar un număr nedeterminat de pahare, pe care nu vreau să-l cercetez, te va ucide. Dar nu asta ştim (în manieră augustiniană) că e beţia. Sigur, dacă un extraterestru mi-ar bate la uşă şi m-ar întreba de ce oamenii de pe această planetă ciudată continuă să bea alcool, nu aş răspunde: „O, e doar ca să ne slăbească reflexele. În mare, ca să nu devenim prea buni la ping-pong”.

În acest punct, se vehiculează de obicei o altă idee, cum că alcoolul ar reduce inhibiţiile. Nimic mai fals. Fac tot felul de lucruri când sunt mangă pe care nu am vrut niciodată să le fac când eram treaz. Pot vorbi ore întregi cu oameni pe care treaz i-aş considera plicticoşi. Îmi amintesc cum m-am aplecat odată pe fereastra unui apartament din Camden Town, agitând un crucifix şi strigându-le trecătorilor să se pocăiască. Nu e un lucru pe care mi-aş dori să-l fac treaz, dar pentru care nu am curajul necesar.

Oricum, unele dintre efectele alcoolului nu sunt provocate de alcool. E foarte uşor să le dai oamenilor bere fără alcool şi să nu le spui că nu conţine alcool. Apoi te uiţi la ei cum beau şi iei notiţe. Sociologii fac asta tot timpul şi rezultatele sunt consecvente şi concludente. În primul rând, nu poţi să ai încredere într-un sociolog într-un bar; trebuie să fii cu ochii pe el ca un uliu. În al doilea rând, dacă provii dintr-o cultură în care se crede că alcoolul predispune la agresivitate, vei deveni agresiv. Dacă vii dintr-o cultură în care alcoolul predispune la religiozitate, vei deveni religios. Lucrurile se pot schimba chiar de la o şedinţă de băut la alta. Dacă vicleanul sociolog anunţă că investighează alcoolul şi libidoul, toată lumea devine libidinoasă; dacă spune că e despre cântat, toată lumea începe dintr-odată să cânte.

Oamenii îşi schimbă comportamentul până şi în funcţie de tipul de băutură pe care cred că îl consumă. Chiar dacă ingredientul activ – etanolul – e identic, oamenii îşi vor modifica comportamentul în funcţie de originea şi asocierile culturale ale băuturii în cauză. Englezii devin adesea agresivi după câteva halbe de bere, dar dă-le vin – care e asociat cu rafinamentul şi Franţa – şi vor deveni timizi, sofisticaţi şi chiar, în cazuri grave, vor afişa o beretă. Există un motiv pentru care avem bădărani băutori de bere, dar nu şi vandali băutori de vermut sau scandalagii băutori de Campari.

Unii oameni se înfurie rău când le spui asta. Ei insistă că alcoolul cauzează ceea ce nu le place lor – să spunem violenţa. Dacă le atragi atenţia că violenţa e prezentă şi în culturile în care alcoolul e interzis, pufnesc dezaprobator. Dacă eu susţin, şi o pot face, că beau mult mai mult decât majoritatea oamenilor, dar nu am lovit pe nimeni de pe la opt ani (cu mult înainte ca licorile intoxicante să-mi atingă paşnicele buze), ei spun: „De acord, dar cum rămâne cu ceilalţi?”. Întotdeauna e vorba de ceilalţi, lua-i-ar naiba – ceilalţi sunt iadul. Totuşi, majoritatea oamenilor sunt capabili să bea toată seara la o petrecere plăcută fără să-l înjunghie nici măcar o dată pe comeseanul din dreapta lor.

Iar în cazul puţin probabil în care ai fi transportat brusc în alt timp şi spaţiu, un egiptean din Antichitate ar fi de bună seamă foarte surprins că nu bei ca să ţi se arate zeiţa-leoaică Hathor – credeam că toată lumea face asta. Iar un şaman din neolitic s-ar întreba de ce nu comunici cu strămoşii. Un suri din Etiopia s-ar întreba probabil de ce nu ai început încă munca. Asta fac cei din tribul Suri când beau; cum se spune: „Unde nu e bere, nu e nici muncă”. Ca să notăm în trecere un amănunt tehnic, lucrul acesta se numeşte consum de tranziţie: se bea pentru a marca trecerea de la un moment al zilei la următorul. În Anglia bem pentru că am terminat munca, suri beau pentru că au început-o.

Altfel spus, când a murit, Margaret Thatcher nu a fost îngropată cu toate paharele ei de vin şi cu un magazin întreg de băuturi. Considerăm acest lucru normal. De fapt, ni s-ar fi părut ciudat dacă s-ar fi întâmplat invers. Dar noi suntem ciudaţii, bizarii, excentricii. De-a lungul celei mai mari părţi a istoriei cunoscute, liderii politici au fost înmormântaţi cu toate cele necesare unei beţii crâncene post-mortem. Aşa s-a întâmplat cu regele Midas, în Egiptul protodinastic, cu şamanii din China antică şi, cum naiba altfel, cu vikingii. Chiar şi celor care au încetat de mult să respire le place să se machească din când în când – întrebaţi-i pe cei din tribul Tiriki din Kenya, care merg şi varsă bere pe mormintele strămoşilor, pentru orice eventualitate.

Beţia e aproape universală. Cam orice cultură din lume are băutură. Singurele care nu s-au dovedit prea interesate – America de Nord şi Australia – au fost colonizate de băutori. Şi, de fiecare dată şi în fiecare loc, beţia e un lucru diferit. E o sărbătorire, un ritual, o scuză pentru a lovi oameni, un mod de a lua decizii sau de a încheia contracte şi o mie de alte practici stranii. Când vechii perşi aveau de luat o decizie politică importantă, dezbăteau problema de două ori: o dată beţi, o dată treji. Dacă ajungeau la aceeaşi concluzie de fiecare dată, acţionau.

Iată subiectul acestei cărţi. Nu e despre alcool în sine, e despre beţie: despre capcanele şi zeii ei. De la Ninkasi, zeiţa sumeriană a berii, la cei 400 de iepuri beţivi din Mexic.

Să clarificăm două lucruri înainte de a începe. În primul rând, aceasta e o scurtă istorie. O istorie completă a beţiei ar însemna o istorie completă a umanităţii şi ar necesita mult prea multă hârtie. În schimb, am decis să aleg câteva momente din istorie pentru a vedea cum se chercheleau oamenii. Cum era de fapt într-o cârciumă din Vestul Sălbatic, într-o berărie medievală englezească sau la un banchet grecesc? Când o fată egipteană voia să se îmbete într-o seară, ce anume făcea? Sigur, fiecare seară e diferită, dar ne putem face o idee, chiar şi neclară.

Din cărţile de istorie aflăm că unul sau altul era beat, dar nu ni se explică detaliile consumului de alcool. Unde bea? Cu cine? În ce moment al zilei? Întotdeauna s-a băut după anumite reguli, dar ele sunt foarte rar scrise. În Marea Britanie a zilelor noastre, de exemplu, deşi nu există vreo lege în acest sens, absolut toată lumea ştie că nu trebuie să bei înainte de prânz, decât, nu se ştie de ce, dacă eşti într-un aeroport sau la un meci de crichet.

Dar în miezul regulilor se află nelegiuita beţie. Anarhista de la petrecere. Pe ea (cred că e o ea, zeităţile băuturii sunt de obicei feminine) vreau să o urmăresc. Ideal ar fi să o arestez şi să-i fac poza de cazier, dar nu sunt sigur că e posibil. Cel puţin în acest caz, când extraterestrul curios m-ar întreba ce e beţia, aş avea ce să-i arăt.

1* Sfântul Augustin, Confesiuni, traducere de Eugen Munteanu, ediţia a II-a revăzută, Editura Nemira, Bucureşti, 2006, p. 258 (n.tr.).

Capitolul 1

Evoluţia

Ştim bine c-al naturii drum

Nu e deloc frivol

Şi-n toate cele, cum-necum

Găseşti puţin alcool.

Iar dac-a vrut firea a-l pune

În plantă şi în pom,

E natural să se adune

Ceva spirt şi în om.

A.P. Herbert (1956)

Înainte de a fi oameni, am fost băutori. Alcoolul apare şi a apărut mereu în mod natural. Când a început viaţa, acum patru miliarde şi ceva de ani, existau microbi unicelulari care înotau fericiţi în supa primordială, hrănindu-se cu zaharuri simple şi excretând etanol şi dioxid de carbon. În mare, urinau bere.

Din fericire, viaţa a progresat şi au apărut copacii şi fructele care, atunci când putrezesc, fermentează natural. Fermentaţia produce zahăr şi alcool, pe care musculiţele-beţive le caută şi le consumă. Nu ştim dacă musculiţele se îmbată într-un mod pe care noi, oamenii, l-am putea înţelege. Din păcate, nu pot să vorbească, să cânte sau să conducă maşini. Tot ce ştim sigur e că, dacă un mascul îşi vede avansurile romantice respinse de o musculiţă femelă crudă şi dispreţuitoare, consumul lui de alcool creşte dramatic.

Din nefericire pentru animale, alcoolul nu apare în natură în cantităţi suficient de mari încât să permită o petrecere pe cinste. Deşi uneori se întâmplă şi asta. Există o insulă în largul coastei Panama unde maimuţa urlătoare cu mantie se poate ospăta în voie cu fructele căzute din palmierul astrocaryum (4,5% alcool). Maimuţele devin violente şi zgomotoase, apoi somnoroase şi ameţite şi după aceea uneori cad din copaci şi se rănesc. Dacă ajustăm consumul de alcool la greutatea lor corporală, ele pot bea echivalentul a două sticle de vin în treizeci de minute. Dar aceste maimuţe sunt o raritate. Pentru majoritatea animalelor nu există suficient alcool, cu excepţia cazului în care un om de ştiinţă binevoitor le prinde, le pune în condiţii de laborator şi le îmbuibă cu băutură.

Animalele bete sunt de fapt amuzante şi nu poţi să nu-ţi imaginezi că oamenii de ştiinţă care-şi petrec timpul creând experimente pentru a studia efectele alcoolului asupra creierului şi comportamentului verilor noştri patrupezi chicotesc pe înfundate tot timpul. Ce se întâmplă când îi dai unui şobolan o duşcă sau chiar o cantitate nelimitată de alcool? Ce se întâmplă dacă oferi băutură la discreţie unei întregi colonii de şobolani?

De fapt, sunt mai degrabă civilizaţi. Deşi nu în primele zile. În primele zile o cam iau razna, dar apoi majoritatea se mulţumesc cu două băuturi pe zi: una chiar înainte de masă (pe care oamenii de ştiinţă o numesc ora cocktailului) şi una chiar înainte de culcare (paharul de seară). La fiecare trei sau patru zile, consumul de alcool creşte brusc, când toţi şobolanii se adună pentru mici petreceri şobolăneşti. Totul sună idilic şi ar fi de înţeles dacă ţi-ai dori să te fi născut şobolan. Dar nu trebuie să uiţi două lucruri: în primul rând, nu toţi şobolanii au norocul să devină subiect de experiment în laborator; în al doilea rând, există o latură întunecată a beţiei rozătoarelor. Coloniile de şobolani au de obicei un mascul dominant, Regele Şobolan. Iar acesta e abstinent. Consumul de alcool e cel mai ridicat în rândurile masculilor cu cel mai scăzut statut social. Ei beau ca să se calmeze, beau ca să uite de griji, beau, se pare, pentru că sunt nişte rataţi.

Şi aceasta e una dintre cele mai mari probleme în încercarea de a studia beţia la animale. E atât de stresant să fii închis şi împins şi împuns, încât biata bestie va lua orice intoxicant îi dai. Şi, ca să fim cinstiţi, ar funcţiona şi invers. Dacă aş fi capturat de un grup de urangutani care m-ar târî în coronamentul unei păduri din Borneo şi m-ar îndopa cu martini sec, probabil că aş bea, nu în ultimul rând pentru că mi-e frică de înălţimi.

Aşadar, oamenii de ştiinţă trebuie să găsească moduri subtile prin care să le dea de băut animalelor fără să le alarmeze. Acest lucru e valabil mai ales în cazul elefanţilor, pentru că sub nicio formă nu îţi doreşti să alarmezi un elefant beat. Devine violent. În India, în 1985, o turmă de elefanţi a reuşit cumva să năvălească într-o distilerie şi lucrurile nu au sfârşit deloc bine. Erau vreo 150 şi toţi s-au îmbătat criţă şi au distrus tot în calea lor. Au dărâmat şapte clădiri din beton şi au ucis cinci oameni, călcându-i în picioare. Sincer, un singur elefant beat e deja prea mult; 150 sunt cu adevărat o problemă.

Poţi face aceste lucruri într-un mod mai bine controlat, într-o rezervaţie naturală. Încarcă vreo câteva butoaie cu bere într-o camionetă, du-o undeva aproape de elefanţi, scoate capacele şi lasă-i să guste. De obicei se produce o oarecare îmbulzeală şi masculii mari beau aproape tot. Dar apoi îi vezi împleticindu-se şi adormind şi e chiar amuzant. Însă şi aici pot apărea probleme. Un om de ştiinţă care i-a permis unui elefant masiv să se facă mangă s-a pomenit mai apoi nevoit să oprească o luptă între un elefant cherchelit şi un rinocer. De obicei elefanţii nu atacă rinoceri, dar berea îi determină să o facă pe grozavii.

E mult mai sigur să ne limităm la furnici. Exista la un moment dat o teorie conform căreia furnicile folosesc parole. Furnicile trăiesc în colonii şi nu permit accesul furnicilor din alte colonii. Se pune deci întrebarea cum ştiu cine-i cine. Teoria parolei era puţin ciudată, dar era destul de populară în rândul excentricilor naturalişti victorieni, până când a fost infirmată de Sir John Lubbock, primul Baron de Avebury, în urma unor experimente din anii 1870:

S-a sugerat că furnicile din fiecare colonie au un semn sau o parolă prin care se recunosc reciproc. Pentru a testa acest lucru, le-am făcut pe câteva să-şi piardă simţurile. Mai întâi am încercat cu cloroform, dar le-a fost fatal; şi… testul nu mi s-a părut satisfăcător. Am decis aşadar să le aduc în stare de ebrietate. A fost mai dificil decât mă aşteptasem. Niciuna dintre furnicile mele nu voia să se înjosească îmbătându-se. Totuşi, am trecut peste această dificultate scufundându-le în whisky pentru câteva secunde. Am luat cincizeci de exemplare, douăzeci şi cinci dintr-o colonie şi douăzeci şi cinci din alta, le-am îmbătat criţă, am marcat fiecare furnică cu un strop de vopsea şi le-am pus pe o masă în apropierea altor furnici dintr-una din colonii, care se hrăneau. Ca de obicei, masa era înconjurată de un şanţ cu apă pentru a le împiedica să evadeze. Furnicile care se hrăneau le-au observat curând pe cele pe care le îmbătasem. Au părut destul de uimite să-şi vadă camaradele într-o asemenea stare dezonorantă şi, aidoma nouă, nu păreau să ştie ce să facă cu beţivele. Oricum, după o vreme, ca să-mi scurtez povestirea, le-au cărat pe toate de acolo; pe străine le-au dus la marginea şanţului şi le-au azvârlit în apă, în schimb pe prietenele lor le-au dus acasă în colonie, unde treptat somnul le-a alungat beţia. Aşadar, e evident că îşi cunosc aliatele chiar şi când acestea sunt incapabile să dea vreun semn sau să transmită o parolă.

Lucrul acesta poate părea excentric şi caraghios, dar asemănarea dintre beţia umană şi cea animală, modul în care creaturile îmblănite oglindesc comportamentul celor cu pielea netedă, a influenţat în realitate cel mai mare progres al biologiei victoriene. Charles Darwin credea că maimuţele bete erau amuzante. Şi chiar sunt. Dar credea şi că erau importante. Era fascinat de modul în care se poate captura un babuin:

indigenii din nord-estul Africii capturează mandrilii sălbatici punând la vedere vase cu bere tare, care îi îmbată. [Un zoolog german] a văzut în această stare câteva dintre animalele pe care le ţinea în captivitate şi a dat o descriere plină de haz a comportării lor şi a strâmbăturilor lor bizare. Dimineaţa următoare mandrilii erau foarte indispuşi şi deprimaţi; îşi ţineau cu amândouă mâinile capul care îi durea şi aveau o expresie vrednică de toată mila: când li s-a oferit bere sau vin, s-au îndepărtat dezgustaţi, însă savurau zeama de lămâie. După ce s-a îmbătat cu brandy, o maimuţă americană, o Ateles, nu s-a mai atins de el şi astfel s-a dovedit mai înţeleaptă decât mulţi oameni. Aceste fapte neînsemnate dovedesc cât de asemănători trebuie să fie nervii gustativi la maimuţe şi la om*.¹

De vreme ce reacţionează la fel la mahmureală, credea Darwin, omul şi maimuţa trebuie să fie specii înrudite. Nu a fost singura lui dovadă, dar a fost un pas înainte pentru a demonstra că episcopii erau primate*.²

Avem aici, de asemenea, precursorul unei teorii mult mai recente a ascendenţei noastre cu blană.

Ipoteza Maimuţei Bete

Oamenii sunt făcuţi să bea. Suntem ai naibii de buni la asta. Mai buni decât orice animal, poate exceptând tupaia malaysiană. Să nu faci niciodată un concurs de băut cu o tupaia malaysiană; sau, dacă o faci, să n-o laşi să insiste să beţi proporţional cu greutatea corporală. Poate bea nouă pahare cu vin fără să simtă nimic. Asta din cauză că a evoluat astfel încât să se hrănească cu nectar fermentat de palmier. Milioane de ani, selecţia naturală le-a favorizat pe cele mai bune tupaia băutoare din Malaysia şi acum sunt campioane.

Dar noi suntem la fel. Evoluţia ne-a făcut băutori. Acum zece milioane de ani, strămoşii noştri au coborât din copaci. De ce au făcut asta nu e încă foarte clar, dar se prea poate să fi căutat minunatele fructe răscoapte care zac pe solul pădurii. Acele fructe conţin mai mult zahăr şi mai mult alcool. Aşa că nasurile ni s-au dezvoltat ca să poată mirosi alcoolul de la distanţă. Alcoolul era un indiciu care ne conducea la zahăr.

Şi astfel ajungem la ceea ce oamenii de ştiinţă numesc efectul de aperitiv. Gustul şi mirosul alcoolului ne stimulează să ne hrănim. Dacă ne gândim puţin, e cam ciudat. Alcoolul conţine foarte multe calorii: de ce ne-ar face consumul câtorva calorii să vrem să consumăm mai multe?

Oamenii îţi vor spune că un pic de gin tonic stimulează sistemul digestiv, dar nu e adevărat. Poţi administra alcoolul intravenos şi obţii acelaşi efect. Şi nu e adevărat nici că oamenii care ţin cură de slăbire îşi pierd controlul când se îmbată. Alcoolul activează un anumit neuron³ din creier care te face să-ţi fie îngrozitor de foame. E acelaşi neuron care se activează când chiar mori de foame. Era cât se poate de normal pentru un tip de acum zece milioane de ani. Faci o plimbare pe solul pădurii, poate că ţi-e cam dor de vârfurile copacilor, când deodată simţi un miros minunat: fructe răscoapte. Mergi după miros şi descoperi un pepene mare sau te miri ce. E mai mult decât poţi mânca lejer la o masă, dar ai face bine să te îndopi oricum. Poţi stoca toate acele calorii sub formă de grăsime şi le poţi arde mai târziu. Obţii deci un sistem de feedback: cu fiecare îmbucătură consumi puţin alcool care ajunge în creier şi te face să-ţi fie din ce în ce mai foame, aşa că mănânci mai mult şi asta te face să vrei să mănânci şi mai mult, iar rezultatul, 500.000 de generaţii mai târziu, este că urmaşul tău, împleticindu-se pe drumul de la cârciumă spre casă, decide că ar omorî pentru un chebap.

Dar să ne întoarcem acum zece milioane de ani. Alcoolul ne-a condus la hrană, alcoolul ne-a stimulat să consumăm hrana, dar acum trebuie să procesăm alcoolul; altfel vom deveni noi hrană pentru altcineva. Şi-aşa e greu să te lupţi cu un prădător preistoric chiar şi treaz, dar să încerci să pocneşti un tigru cu dinţi-sabie când eşti rupt de beat se poate dovedi un coşmar.

Deci acum, că începea să ne placă, trebuia – din punct de vedere evolutiv – să dezvoltăm un mecanism de adaptare. Acum zece milioane de ani a avut loc o anumită mutaţie genetică ce ne face să procesăm alcoolul aproape la fel de bine ca o tupaia malaysiană. Ea are de-a face cu producţia unei anumite enzime⁴ pe care am început să o secretăm. Oamenii (sau strămoşii oamenilor) au devenit brusc în stare să bage toate celelalte maimuţe sub masă. La omul modern, zece procente din mecanismul enzimatic al ficatului sunt dedicate transformării alcoolului în energie.

Dar există un ultim pas evolutiv şi acesta e cel mai important pentru noi: cum bem. Oamenii beau în context social. Facem cinste grupului nostru. Devenim sentimentali şi maleabili şi spunem oricui că ne e cel mai bun prieten şi îl iubim şi toate celelalte prostii. Partea cea mai interesantă a Ipotezei Maimuţei Bete e că aici e vorba despre programare evolutivă. Ne place alcoolul pentru că e recompensa noastră pentru consumul tuturor acelor calorii. Îl oferim grupului nostru social fiindcă e normal pentru primate să-şi hrănească familia şi comunitatea. Bem împreună pentru că acest lucru ne apără de prădători. Un om beat e pradă uşoară, dar douăzeci de oameni beţi îl vor face şi pe cel mai înfometat tigru cu dinţi-sabie să se răzgândească.

Acum, ultima bucată e partea cea mai speculativă a teoriei, dar e destul de convingătoare. Noi, oamenii, suntem beţivanii supremi şi Ipoteza Maimuţei Bete explică de ce. Ar trebui să precizez totuşi că nu toţi biologii sunt de acord. Şi mai sunt unii care cred că evoluţia e o prostie şi de fapt suntem creaţi de o zeitate binevoitoare. Creaţioniştii şi evoluţioniştii au tendinţa necivilizată de a se lua la harţă, dar drumurile lor diferite ajung la aceeaşi destinaţie. Benjamin Franklin, părinte fondator al Statelor Unite, e faimos pentru observaţia că vinul e „dovada că Dumnezeu ne iubeşte şi îi place să ne vadă fericiţi”. Dar în aceeaşi scrisoare a făcut o remarcă importantă cu privire la anatomia omului:

Pentru a-ţi dovedi şi mai mult evlavia şi recunoştinţa faţă de Providenţa Divină, gândeşte-te la poziţia pe care a sortit-o cotului. La animale, care sunt făcute pentru a bea apele care curg pe pământ, vezi că, dacă au picioare lungi, au şi gâtul lung, astfel încât să poată să ajungă la băutură fără a îngenunchea. Dar omul, căruia îi stă scris să bea vin, este conceput astfel încât să poată duce paharul la gură. Dacă încheietura cotului s-ar fi aflat mai aproape de mână, partea din faţă ar fi fost prea scurtă pentru a duce paharul la gură; iar dacă s-ar fi aflat mai aproape de umăr, acea parte ar fi fost atât de lungă încât, când s-ar fi încercat să se ducă vinul la gură, s-ar fi ratat ţinta şi s-ar fi dus peste cap. Dar cu poziţia actuală putem să bem în voie, paharul mergând exact la gură. Să proslăvim aşadar această înţelepciune binevoitoare cu un pahar în mână; să proslăvim şi să bem!

Franklin susţinea de asemenea că potopul lui Noe era menit să-i pedepsească pe oameni pentru că beau apă, încercând să-i înece în chestia asta. Dar, oricum ai lua-o – evoluţie sau divinitate –, am fost proiectaţi să bem.

1* Charles Darwin, Descendenţa omului şi selecţia sexuală, Editura Academiei RSR, Bucureşti, 1967, p. 17 (n.tr.).

2* În original, primates, „primate”, dar şi „primaţi” (n.tr.).

3. Neuronul hipotalamic AgRP, mai exact. Nu că aş avea idee ce e acela.

4. Alcool-dehidrogenaza etanol-activă de clasa IV (ADH₄), mai exact. Nu că aş avea cea mai vagă idee ce e asta.

Capitolul 2

Preistoria consumului de alcool

Oamenii moderni din punct de vedere anatomic (ca tine) există de 150.000 de ani, şi primii 125.000 au fost un adevărat dezastru. Din ce ştim, nu se găsea nicăieri băutură adevărată. Nu suntem foarte siguri de asta, fireşte, pentru că oamenii preistorici nu luau notiţe. Erau prea ocupaţi să vâneze şi să culeagă şi să-şi picteze peşterile.

Prima rază de speranţă a fost o doamnă pe nume Venus din Laussel. Acum vreo 25.000 de ani, cineva a cioplit o femeie cu sîni enormi şi o burtă mare, care pare să ţină în dreptul gurii un corn de băut. Nu toată lumea e de acord că e un corn de băut. Unii cred că e un instrument muzical şi că biata fată pur şi simplu nu ştia în care capăt să sufle. Alţi arheologi cred că e ceva legat de menstruaţie. Sigur, chiar şi dacă e un corn de băut, ar putea conţine doar apă. Dar pare improbabil, căci consumul apei nu prea e un lucru pe care să-l ciopleşti în piatră pentru eternitate. Din păcate, nu vom şti niciodată.

De asemenea, nu vom şti niciodată dacă alcoolul era produs în acea perioadă sau era pur şi simplu găsit. Cea mai mare parte a băuturilor timpurii nu au fost atât inventate, cât descoperite. O teorie plăcută implică albinele. Imaginează-ţi un stup de albine într-o scorbură. Vine o furtună, copacul cade şi stupul e inundat de apa de ploaie. Cât timp ai, în mare, o parte miere la două părţi apă de ploaie, fermentaţia ar trebui să se producă destul de repede. Şi dacă, vreo câteva zile mai târziu, un om însetat şi primordial treaz s-ar întâmpla să treacă pe acolo, ar găsi ceva minunat: mied natural. Cum oamenilor le place foarte mult mierea, probabil l-ar şi încerca. Ar avea gust de miere, dar l-ar îmbăta.

E doar o teorie, dar e simpatică. Mai prozaic, trebuie doar să culegi fructe şi să le depozitezi într-un loc pe cât posibil etanş. Sucul de la fund va începe să fermenteze şi nu peste mult timp vei avea un foarte rudimentar vin. Pentru asta vei avea nevoie, probabil, de oale de lut. Şi mai important, trebuie să rămâi în acelaşi loc o vreme, dar toate dovezile sugerează că strămoşii noştri erau mai degrabă mereu pe fugă.

Deci de ce ne-am sedentarizat? Teoria tradiţională spune că am făcut-o pentru a ne cultiva hrana. Apoi poate am început să producem băuturi. Şi apoi am început să construim temple măreţe şi ne-am civilizat. Pare logic la prima vedere, dar ar putea fi la fel de bine complet fals.

Cea mai veche construcţie cunoscută e un loc din Turcia numit Göbekli Tepe. E un loc ciudat, pentru că nu avea un acoperiş sau pereţi şi nu avem absolut nicio dovadă că au locuit vreodată oameni acolo. Nu sunt nici urme de proprietăţi rezidenţiale prin împrejurimi. E normal, de vreme ce Göbekli Tepe datează aproximativ din anul 10.000 î.Hr., adică înainte ca oamenii să se sedentarizeze şi să înceapă să facă agricultură. Aşa că locul pare să fi fost construit de vânători-culegători ca un fel de templu. E o construcţie mare şi lespezile de piatră folosite cântăresc fiecare până la 16 tone. Se pare deci că s-au adunat multe triburi acolo pentru a o ridica.

De ce ar fi făcut asta?

La Göbekli Tepe există nişte bazine mari din piatră – cel mai mare cu o capacitate de vreo 150 de litri – care conţin urme dintr-o substanţă chimică numită oxalat, formată atunci când se amestecă apa cu orzul. Când amestecăm apa cu orzul, fermentează în mod natural berea. Aşadar, s-ar părea că Göbekli Tepe era un soi de loc de întâlnire unde triburile se adunau şi beau bere împreună. Ar fi un loc plăcut să te chercheleşti: vârf de deal, privelişte frumoasă.

Există, desigur, şi alte teorii. Întotdeauna există. Unii spun că berea era plata pentru munca la construcţie. Alţii spun că nu exista nicio bere şi că poate acei oameni pur şi simplu amestecau apa cu orzul în vase mari pentru că le plăcea orzul un pic înmuiat şi sigur îl scoteau de acolo înainte să înceapă să fermenteze şi să se transforme într-o delicioasă bere epipaleolitică.

Dar se pare că exista totuşi bere şi, mai important, se pare că berea a apărut înaintea templelor şi a agriculturii. Ceea ce ne conduce la marea teorie a istoriei omeneşti: nu am început să facem agricultură pentru că voiam hrană – aveam hrană din belşug în jurul nostru. Am început să facem agricultură pentru că voiam pileală.

E mult mai logic decât aţi crede, şi asta din şase motive. În primul rând, berea e mai uşor de făcut decât pâinea, pentru că nu ai nevoie de un cuptor încins. În al doilea rând, berea conţine vitamina B, de care oamenii au nevoie dacă vor să fie sănătoşi şi puternici. Vânătorii îşi obţin necesarul de vitamina B mâncând alte animale. Cu o dietă care conţine pâine, dar nu şi bere, cultivatorii de cereale vor deveni cu toţii nişte pricăjiţi anemici şi vor fi ucişi de vânătorii solizi şi sănătoşi. Dar fermentaţia grâului şi a orzului produce vitamina B.

În al treilea rând, berea e pur şi simplu o hrană mai bună decât pâinea. E mai hrănitoare pentru că drojdia deja s-a ocupat de o parte din digestie în locul tău. În al patrulea rând, berea poate fi depozitată şi consumată mai târziu. În al cincilea rând, alcoolul din bere purifică apa folosită pentru producerea ei, ucigând toţi microbii răi. Marea problemă a sedentarizării e că trebuie să mergi să-ţi faci nevoile undeva, după care mici fragmente de caca îşi găsesc drum spre apă şi apoi direct înapoi în gura ta. Nomazii nu se confruntă cu această problemă.

Însă cel de-al şaselea şi cel mai important argument e că pentru a schimba cu adevărat un comportament ai nevoie de un impuls cultural. Dacă berea merita să te deplasezi pentru ea (iar Göbekli Tepe sugerează că merita) şi dacă berea era o băutură religioasă (iar Göbekli Tepe sugerează că era), atunci chiar şi cel mai împătimit vânător putea fi convins să se aşeze într-un loc şi să cultive nişte orz bun pe care să-l transforme în bere.

Şi astfel, pe la 9000 î.Hr., am inventat agricultura pentru că voiam să ne îmbătăm în mod regulat. De aici au rezultat două lucruri. În primul rând, începem să avem dovezi arheologice concrete şi indubitabile ale existenţei pilelii. Vinul e bun în acest sens pentru că lasă reziduuri de acid tartric. Astfel de urme au fost descoperite în China şi datate în anul 7000 î.Hr. Urme ulterioare au fost găsite în Iran şi apoi s-au răspândit spre vest, în bazinul Mediteranei. Sigur, e posibil ca vinul să se fi răspândit în sens invers. Acestea nu sunt decât nişte şoapte arheologice în mijlocul unei mari tăceri.

Al doilea rezultat, mult mai puţin important, a fost civilizaţia.

Capitolul 3

Barurile sumeriene

Oraşele au apărut pentru că agricultorii munceau prea mult. De fapt, toată istoria s-a petrecut pentru că agricultorii au muncit prea mult. Dacă ai un serviciu care nu implică producerea hranei (şi eşti viu) înseamnă că undeva există un agricultor care produce mai multă hrană decât are nevoie. În secunda în care se întâmplă asta, apar locurile de muncă specializate, pentru că la urma urmelor trebuie să-i oferi ceva agricultorului în schimbul hranei, fie că vorbim despre haine, adăpost, protecţie sau servicii de contabilitate. Semnul sigur al surplusului agricol e faptul că există locuri populate care nu produc niciun fel de hrană. Aceste locuri se numesc oraşe şi sunt populate de cetăţeni.

Cuvântul latin pentru cetăţean era civis şi din el au fost derivate cuvintele civil şi civilizaţie.

Când le dăm agricultorilor ceva în schimb se numeşte comerţ, comerţul duce la dispute, iar cei care rezolvă aceste dispute alcătuiesc guvernul. Guvernul are nevoie de bani ca să-i cheltuie pe lucruri importante, cum ar fi tronurile, armatele şi misiunile de explorare. Şi pentru că e cumplit de greu să-ţi aminteşti cine şi-a plătit taxele şi cine nu, taxarea necesită scriere. Scrisul aduce sfârşitul Preistoriei şi începutul Istoriei.

Toate acestea s-au petrecut aproape dintr-odată spre sfârşitul mileniului patru î.Hr. în locul unde se află Irakul de azi, numit pe atunci Mesopotamia şi căruia i se mai spunea şi Sumeria, pentru că aşa se numea limba vorbită acolo. Oricum, sumerienii au inventat civilizaţia şi lucrurile au luat-o la vale din acel moment.

Se poate spune că primul lucru despre care au scris oamenii a fost berea. Scrierile primitive erau, de fapt, chitanţe. Dar nu existau monede. Oamenii făceau plăţile în orz, aur sau bere. La început, prin 3200 î.Hr., desenai o mică imagine cu un vas conic de bere. Imaginea a fost stilizată rapid în ceva ce era mai uşor de scrijelit în lut; şi, la fel cum semnele pentru bărbaţi şi femei de pe uşile toaletelor nu mai seamănă cu fiinţele umane, simbolul pentru bere a devenit curând câteva linii crestate pe o tăbliţă. Putea fi folosit pentru a semnifica berea sau putea să facă trimitere la sunetul cuvântului bere, care era kash, şi astfel a devenit o literă.

Asta înseamnă că mesopotamienii reuşiseră să consemneze mai mult decât simple chitanţe; puteau scrie despre orice li se părea important, adică în general despre zei şi bere. Scriau şi despre Ninkasi, care era zeiţa berii. Aceasta îşi petrecea tot timpul producând bere pentru eternitate. Există un imn închinat ei care explică cum amestecă malţul cu o lopată mare şi-l usucă într-un cuptor, apoi îl înmoaie într-un vas cu apă în care adaugă ierburi aromatice şi miere şi vin şi aşa mai departe. Nu se ştie exact cum îşi produceau sumerienii berea, dar cu siguranţă se foloseau multe vase specializate, după cum vom vedea mai jos.

Toată lumea consuma bere. Regii beau pe tron. Preoţii beau în temple. Prima poetă cunoscută din toate timpurile a fost o doamnă pe nume Enheduanna. Era fiica lui Sargon cel Mare, care a făcut-o mare preoteasă într-un templu din oraşul Ur. Ea a decis să urmeze regula scrie-despre-lucrurile-pe-care-le-ştii şi a scris o serie de poeme care proslăveau templele din Ur şi din împrejurimi. Din ele aflăm că:

La poarta ta dinspre Iri-kug, vinul e turnat în frumoasele cupe ale Sfântului An, care sunt aşezate în aer liber. Orice intră în tine e fără seamăn, orice iese dăinuie… cutremurătoare faţadă, casă a strălucirii, un loc al judecăţii pe care Stăpânul Ninĝirsu l-a umplut cu mare slavă şi groază! Toţi zeii Anuna se desfată din măreţele tale cupe.

Sau:

O, Isin, cetate întemeiată de An şi clădită pe-o întindere pustie! Zidul ei e puternic, interiorul măiastru construit, puterile ei divine sunt puteri divine hărăzite de Anu. Altar iubit de Enlil, loc în care An şi Enlil urzesc destine, loc în care marii zei se ospătează, plin de mare slavă şi teroare: toţi zeii Anuna beau din măreţele tale cupe.

Ca să fiu cinstit, poezia ei e cam repetitivă. Mă îndoiesc că ar fi publicat-o cineva dacă tatăl ei nu ar fi fost împăratul întregii lumi cunoscute. Plus ça change.

Ideea e că berea era considerată importantă, venerabilă şi sacră. Exista un mit conform căruia civilizaţia apăruse datorită berii. Povestea spune că Enki, zeul înţelepciunii, se aşezase la masă cu zeiţa hâţânelii, pe nume Inanna. La acea vreme, oamenii nu aveau nici cunoştinţe, nici abilităţi tehnice.

Şi s-a făcut că Enki şi Inanna beau bere împreună în Abzu¹ şi se desfătau cu gustul dulce al vinului. Vasele aga din bronz erau pline ochi şi cei doi s-au întrecut bând din vasele de bronz ale lui Uraš.

Ca să scurtăm povestea: Inanna învinge. În timp ce Enki doarme, ea fură toată înţelepciunea din ceruri şi o duce pe pământ. Când Enki se trezeşte, observă că toată înţelepciunea dispăruse şi face o criză, dar e deja prea târziu.

Cel mai faimos mit sumerian, Epopeea lui Ghilgameş, începe cu un sălbatic pe nume Enkidu care trăieşte cu animalele, ca un Mowgli mesopotamian, până apare o preoteasă a lui Inanna care încearcă să-l umanizeze. Face asta culcându-se cu el şi apoi oferindu-i ceva de băut (nu-i ordinea obişnuită a lucrurilor). Enkidu dă pe gât şapte urcioare de vin şi tare îi place. Apoi încearcă să se întoarcă la animalele lui, care însă nu mai vor să fie prietenele lui. Aşa că se duce la Uruk şi se luptă cu regele Ghilgameş şi se împrieteneşte cu acesta. Apoi moare. Există o morală undeva prin poveste, dar eu nu-mi dau seama care e.

Important e că berea se găsea peste tot. Ea te făcea om, ea te civiliza. Exista chiar un proverb sumerian: „E fricos ca un om care nu cunoaşte berea”, dar unul şi mai semnificativ spune pur şi simplu: „Nu e normal să nu cunoşti berea”.

Deci cum se înveselea sumerianul de rând? Să zicem că suntem călători şi am ajuns în oraşul Ur din sudul Irakului prin anul 2000 î.Hr.². Nu ne interesează ziguratele şi nici priveliştile, vrem să ne îmbătăm. Ce facem? Nu suntem nici demnitari, nici preoţi, deci palatul şi templul nu sunt un bun loc de pornire. Ne trebuie o cârciumă. Din fericire pentru noi, astfel de locuri există şi nu trebuie decât să găsim una.

De obicei, cârciumile se găseau în apropierea pieţei centrale, dar, pentru că suntem în cel mai mare oraş din lume, cu un număr uluitor de 65.000 de locuitori (mai bine de jumătate din Maidstone!), probabil sunt o grămadă. Recunoaştem o cârciumă după prostituatele care îşi fac veacul la intrare. Cum recunoaştem o prostituată? Păi, poartă o singură piesă de îmbrăcăminte şi e posibil să aibă un şirag de perle la gât. Asta nu pentru că prostituatele din Ur erau bogate, ci pentru că pe vremea aia erau mai puţini oameni şi mai multe stridii.

Pornim deci pe străzile cu clădiri joase din cărămizi de lut şi cu acoperiş plat şi, bingo. Intrăm pe uşă. Primul lucru pe care îl observăm când intrăm este că e întuneric, miroase înţepător şi e plin de muşte. Asta pentru că berea e produsă la faţa locului. Vinul, dacă există, e importat din zona rurală. Berea se face chiar aici şi mirosul vine de la malţ şi orz şi toate celelalte chestii folosite la fabricarea ei.

Pe măsură ce ochii ni se obişnuiesc cu întunericul, vedem instalaţia: o serie de jgheaburi, oale şi tăvi, toate cu nume speciale. Avem vasul gakkul şi vasul lamsare şi jgheaburile de paie şi cilindrul ugurbal. (Toate se foloseau în procesul de fabricare a berii, dar arheologii nu sunt foarte siguri care era utilitatea fiecărui obiect.) Dacă suntem într-un local cât de cât elegant, olăria ar putea fi frumos decorată. Dar probabil nu suntem într-un asemenea local.

Cine e înăuntru? În literatura sumeriană găsim multe referiri la prostituatele din faţa uşii tavernei, dar o singură menţiune a unei prostituate în interior şi din pasajul respectiv înţelegem că s-a furişat pe fereastră. Deci aici nu e un lupanar. Înăuntru se află cel puţin o femeie, dar e proprietara localului.

Cârciumile erau întotdeauna proprietatea femeilor. Ni se sugerează acest lucru în Lista Regilor Sumerieni, care e o enumerare a regilor semilegendari ai Mesopotamiei. Pe listă se află o singură regină: Kuababa, cârciumăreasa care a condus cetatea Kiş o sută de ani (am zis că era semilegendară). Era logic ca femeile să fie cârciumărese, pentru că fabricarea berii era o treabă casnică, era munca istovitoare de femeie. Faptul că tavernele erau în proprietatea femeilor e confirmat mult mai precis de Codul lui Hammurabi. De fapt, acesta va fi scris abia peste 300 de ani, dar să trecem peste asta. Hammurabi se referă la cârciumi de trei ori:

108. Dacă o cârciumăreasă [substantiv feminin] nu acceptă grâne conform greutăţii brute ca plată pentru băutură, ci ia bani, iar preţul băuturii e mai mic decât al grânelor, va fi osândită şi aruncată în apă [adică înecată].

109. Dacă un grup de uneltitori se întâlneşte în casa unei cârciumărese [feminin] şi aceştia nu sunt prinşi şi duşi în faţa judecăţii, cârciumăreasa va fi ucisă.

110. Dacă o „soră a zeului” deschide o cârciumă sau intră într-o cârciumă pentru a bea, atunci această femeie să fie arsă de vie.

Să ne ocupăm de cele trei pasaje, dar nu chiar în ordinea de mai sus. Mai întâi, uneltitorii. Cârciumile erau locuri mai degrabă dubioase. Erau mici baruri întunecate aflate chiar la stradă, unde oamenii se puteau întâlni pentru a unelti sau a face afaceri necurate sau ca să se plângă de cârmuire. Dacă ne uităm în micul nostru bârlog de băutori, probabil vom vedea pe câţiva care se potrivesc acestei descrieri.

În al doilea rând, „sora zeului”, care înseamnă preoteasă. Cârciumile nu erau locuri potrivite pentru fetele bine-crescute. Asta nu înseamnă că nu erau deloc femei înăuntru. Doar că nu e neapărat locul în care vrei ca fiica ta să-şi petreacă vremea. Un alt proverb sumerian spune:

Palatul nu se poate feri de pustiu. O barcă nu se poate feri de stufăriş. Un om născut liber nu se poate feri de munca silnică. O fiică de rege nu se poate feri de cârciumă.

Nu e foarte clar ce vrea să spună proverbul, dar pare să fie ceva de genul „lucrurile sfârşesc întotdeauna unde nu trebuie”. Şi, dacă fiica regelui e în cârciumă, ar trebui să ne ţinem la o distanţă cât mai mare. N-are sens să intrăm în necazuri.

Cam atât despre clientelă. E o amestecătură. Să comandăm nişte bere. Important e să ne amintim paragraful 108 al Codului lui Hammurabi. Patroana ar putea foarte bine să umble cu ocaua mică. Dacă face asta, o reclamăm şi va fi înecată.

Sumerienii aveau mai multe feluri de bere: erau bere de orz, bere de grâu emmer, bere brună, bere neagră, bere lager, bere roşie, bere dulce, bere cu miere şi tot felul de alte mirodenii, bere tare amestecată cu vin şi bere filtrată. Ultimele două puteau fi foarte scumpe şi se prea poate ca la cârciuma noastră să existe o singură opţiune: cea pe care o fabrică azi. Dar e posibil şi ca Urul antic să fi fost locul perfect pentru snobul berii artizanale. Fiecare cârciumă era ceea ce azi am numi o microberărie. De fapt, nici nu existau macrofabrici de bere. Asta înseamnă că, dacă ai chef, poţi să o atragi pe cârciumăreasă într-o conversaţie serioasă şi nesfârşită despre cât malţ conţine berea şi alte lucruri complicate despre macerare şi câte şi mai câte. Ai putea chiar să ceri ca berea ta din grâu emmer să „fâsâie ca apa din canalul Papsir”³.

Apoi trebuie să plătim. Localnicii calculează nota de plată în orz. E o societate bazată pe troc. Achiziţiile mari, cum ar fi o casă, pot fi plătite cântărind argint, dar berea e ieftină. Ţi-ar trebui un microscop ca să măsori preţul unei beri în argint. Călători fiind, trebuie deci să avem ceva de dat la schimb, probabil după o tocmeală. Poate ceva mirodenii culese de pe drum. Ar putea fi orice. Ar putea fi un purcel. Dar vom reveni la asta.

Aşadar, acum stăm la masă şi berea ne e adusă într-un borcan amam, împreună cu două paie. Trebuie să bem prin pai, pentru că berea sumeriană nu e ca nectarul nostru modern, limpede şi de culoarea chihlimbarului. E un fel de terci de orz care fâsâie, cu o grămadă de chestii solide care plutesc la suprafaţă. Un pai ne permite să coborâm la fund şi să sugem lichidul dulce. Există multe imagini cu sumerieni care fac asta şi sunt oameni care fac şi azi asta, cu vinul de palmier, în Africa Centrală.

Avem berea. Avem paiele. Ce facem acum? Ei bine, se pare că concursurile de băut erau foarte obişnuite. Sunt menţionate în câteva rânduri concursuri de băut între zei, deci trebuie să presupunem că ele se desfăşurau şi între oameni. Oamenii beau ca să se îmbete. Există proverbe care spun aşa: „Să nu judeci pe alţii când bei bere” şi „Să nu te făleşti ca un mincinos: abia atunci cuvintele tale vor fi crezute”. Dacă trebuie să dai o lege împotriva unui lucru e pentru că oamenii fac acel lucru. Păcatele unei societăţi se dezvăluie cel mai bine în principiile pe care afirmă că le preţuieşte. Aşa că, în timp ce ne întrecem pentru a afla cine poate bea mai mult, să ne lăudăm, să minţim şi să-i judecăm pe alţii.

Consumul de bere era o îndeletnicire comună plăcută. Probabil că ne vom împrieteni cu uneltitorii de la masa vecină. Probabil vom spune bancuri. Sumerienilor le plăceau bancurile. Făceau liste cu ele şi în unele încă este recognoscibil umorul sau sunt oarecum amuzante. „Câinele care roade un os îi spune anusului său: «Asta o să te doară!»” Sau: „Uite un lucru care nu s-a întâmplat din timpuri imemoriale: o femeie tânără care să nu tragă un vânt în timp ce o îmbrăţişează soţul”.

Oarecum amuzant.

Uneori s-au păstrat rânduri scrise care sunt în mod clar bancuri, dar pe care noi nu le mai putem pricepe. De exemplu: „Un câine intră într-o cârciumă şi zice: «Nu văd nimic. O deschid pe asta»”. Motivul pentru care bancul e amuzant s-a pierdut în ceaţa celor 4.000 de ani scurşi de atunci. Este totuşi cel mai timpuriu exemplu din seria de bancuri un animal intră într-un bar. Unele lucruri nu se schimbă niciodată.

Bem. Ne îmbătăm. Spunem bancuri. Şi probabil acum e momentul să revenim la subiectul prostituatelor de la uşa tavernei. Nu pentru că prostituţia ar fi un lucru bun sau ceva de genul ăsta. Ci pentru că în mod clar ea făcea parte din cultura sumeriană a băutului. Ştim foarte puţine despre stabilirea preţului. Într-un imn către Inanna, zeiţa tăvălelii menţionată mai sus, ea însăşi explică sistemul ei de tarifare:

Când stau în picioare lipită de zid, te costă 1 siclu; când mă aplec, un siclu şi jumătate.

În felul acesta nu aflăm prea multe despre tarife. La urma urmelor, Inanna era zeiţă şi putea să ceară un preţ mai mare. Reiese totuşi că nu vei primi şi un pat confortabil de puf. Sexul se desfăşoară exclusiv în aer liber. Singura indicaţie realistă a preţului plătit pentru o fiinţă umană provine dintr-un document juridic care menţionează un act sexual în schimbul unui purcel. Probabil un purcel era un preţ mult prea mare pentru o bere, deci puteai să-ţi dai seama de intenţiile unui client încă de la începutul serii. Dacă avea cu el un purcel, nu era la cârciumă numai pentru pileală.

Dar se face târziu. Toată lumea e abţiguită şi e timpul să încheiem seara cu un cântec de beţie. Berea însemna voie bună şi berea se consuma la comun şi la final berea conducea la cântece. S-au păstrat versurile unui cântec de beţie. Conţine mai multe lucruri despre toate acele vase şi oale misterioase folosite la fabricarea berii, împreună cu câteva menţiuni ale zeiţelor berii şi sexului – Ninkasi şi Inanna. Am intervenit puţin în versuri, dar nu foarte mult, doar ca să le fac să rimeze. Urmează un cântec sumerian adevărat. Aşadar, dacă vă imaginaţi scena cu noi toţi, călătorii, uneltitorii, cârciumăreasa, cocota împodobită cu perle şi purcelul, adunaţi laolaltă şi cântând, cam aşa suna⁴:

Vasul gakkul!

Vasul gakkul!

Vasul gakkul!

Vasul lamsare!

Vasul gakkul,

Are grijă destul

Să fim fericiţi!

Butoiul lamsare

Ne aduce încântare.

Dar cilindrul ugurbal

E un adevărat bal.

Halba šaggub e plină cu bere.

Halba amam o aduce-n încăpere.

Jgheaburi, oale, tăvi şi găleţi

Stau toate-aliniate pe rafturi pe pereţi.

Fie ca inima zeului tău să fie de partea ta,

Vasul gakkul e inima noastră şi călăuza.

E bine deci pentru amândoi

Şi uite cum cântăm vioi.

Dac-ai vărsat berea pe podea

Cu Ninkasi nu vei avea viaţă rea

Trăi-vom în pace şi nu vom simţi chinul

Căci ne place cum gâlgâie berea şi vinul.

De bere sunt pline aceste jgheaburi,

Flăcăii, berarii şi birtarii mi-s alături.

Mă răsucesc printr-un iaz de bere,

Mă simt în putere, mă simt în putere.

Dau bere pe gât şi totu-i plăcut,

Mă simt aşa bine bând ce-a fost făcut.

Mă bucur de trupu-mi de sus până jos

Cu sufletu-nvelit într-un strai frumos.

Inima Inannei e iar fericită.

Inima Inannei e iar fericită.

O, Ninkasi!

Şi apoi e timpul să mergem împleticit spre casă pe străzile tăcute şi să ne consolăm cu gândul că, indiferent în ce necazuri am intrat şi indiferent dacă am cheltuit un purcel sau nu, măcar am fost mult mai cuminţi decât egiptenii antici.

1. Marele ocean subteran mitologic.

2. Pe atunci nu i se spunea Irak, ci… ei bine, se numea Ur. Şi nimeni nu ştia că e anul 2000 î.Hr.

3. Nu am nicio idee de ce ar fâsâi un canal.

4. Deşi e un anacronism din punct de vedere muzicologic, mi se pare că se potriveşte în mare cu coloana sonoră din Poştaşul Pat.