Helen Fielding, Bridget Jones’s Diary

© 2003, 2006, 2013 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4262-5

ISBN PDF: 978-973-46-4263-2

ISBN print: 978-973-46-4239-7

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă : Universal Pictures/Entertainment Pictures.

© 2004 by Courtesy of Universal Pictures

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Helen Fielding s-a născut într-un oraş industrial din Yorkshire şi a studiat la Oxford. A lucrat cîţiva ani la BBC, realizînd documentare despre Africa. De altfel, romanul său de debut din 1994, Celebritate pentru o cauză nobilă, aclamat de critică la data apariţiei, are la bază experienţa africană a autoarei. În 1996, ziarista Helen Fielding dă lovitura de piaţă cu romanul Jurnalul lui Bridget Jones, vîndut în milioane de exemplare în întreaga lume. Ecranizarea realizată de Universal Pictures în 2001, cu Renée Zellweger, Hugh Grant şi Colin Firth în rolurile principale, în regia lui Sharon Maguire, se bucură, de asemenea, de mare succes. În 1999, Helen Fielding continuă jurnalul simpaticului său personaj cu romanul Bridget Jones: La limita raţiunii, apărut, de asemenea, la Editura Polirom. Filmul omonim, cu aceeaşi echipă celebră, a fost terminat în 2003.

Mamei mele, Nellie, pentru că nu seamănă cu mama lui Bridget

Hotărîri pentru noul an

VOI EVITA:

Să beau mai mult de paisprezece unităţi de alcool¹ pe săptămînă.

Să fumez.

Să-mi arunc banii pe: aparate de făcut macaroane, îngheţată sau alte echipamente culinare pe care nu le voi folosi în veci; cărţi de literatură imposibil de citit, aşezate pe rafturile bibliotecii doar pentru a face impresie; lenjerie exotică, dat fiind că, în lipsa unui iubit, îmi este oricum inutilă.

Să mă port ca o curvă prin casă, închipuindu-mi că mă vede lumea.

Să cheltuiesc mai mult decît cîştig.

Să-mi aglomerez pînă la refuz lista cu treburi de rezolvat.

Să mă îndrăgostesc de următoarele categorii de bărbaţi: alcoolici, împătimiţi de muncă, indivizi care fug de răspundere, care au iubite sau neveste, misogini, megalomani, şovini, futangii afectivi sau haimanale, perverşi.

Să mă enervez pe mama, pe Una Alconbury sau pe Perpetua.

Să-mi fac sînge rău din cauza bărbaţilor, urmînd să devin mai echilibrată, o veritabilă Crăiasă-a-Gheţurilor.

Să-mi pice mucul după bărbaţi, urmînd să întemeiez relaţii bazate pe o analiză matură a caracterului acestora.

Să bîrfesc oamenii, urmînd să capăt o atitudine pozitivă faţă de toată lumea.

Să mai dau frîu liber fanteziei în ceea ce-l priveşte pe Daniel Cleaver, dat fiindcă e de-a dreptul jalnic să ţi se aprindă călcîiele după şefu’, în stilul domnişoarei Moneypenny² sau aşa ceva.

Să mă lamentez că nu am un iubit, ci să capăt linişte sufletească, autoritate şi sentimentul realizării personale, de femeie împlinită chiar în lipsa unui iubit, aceasta fiind de altfel cea mai bună cale de a te alege cu unul.

PE VIITOR:

Mă voi lăsa de fumat.

Nu voi bea mai mult de paisprezece unităţi de alcool pe săptămînă.

Îmi voi micşora circumferinţa pulpelor cu şapte centimetri (adică trei centimetri şi jumătate bucata), urmînd tratamente contra celulitei.

Mă voi debarasa de toate troacele inutile din apartament.

Voi da săracilor toate hainele pe care nu le-am purtat timp de doi ani sau chiar mai mult.

Voi avansa pe plan profesional şi voi găsi un nou loc de muncă cu perspective.

Voi strînge bani într-un cont. Poate voi începe să depun bani şi într-un fond de pensii.

Voi avea mai multă încredere în mine însămi.

Voi fi mai insistentă în urmărirea scopurilor propuse.

Îmi voi folosi mai judicios timpul.

Nu voi mai ieşi în oraş în fiecare seară, ci voi sta acasă, citind cărţi şi ascultînd muzică clasică.

Voi dona săracilor un procent din salariu.

Voi fi mai bună şi îi voi ajuta mai mult pe ceilalţi.

Voi mînca mai multe legume.

Mă voi da jos din pat dimineaţa de cum mă trezesc.

Mă voi duce la sala de sport de trei ori pe săptămînă, şi nu doar ca să cumpăr sandvişuri.

Voi aranja fotografiile în albume.

Voi înregistra casete speciale pentru diferite stări sufleteşti, ca să le am gata pregătite cu muzica preferată – romantică, disco, sexy sau feministă, asta ca să nu mă transform într-un soi de disk-jockey beţivan, care stă cu casetele împrăştiate peste tot pe podea.

Voi stabili relaţii solide cu un adult care să aibă simţul răspunderii.

Voi învăţa să programez aparatul video.

1. În Marea Britanie, o unitate de alcool este echivalentă cu 10 ml alcool pur (etanol). Aceasta înseamnă că, de exemplu, un litru de vin (aprox. 12% concentraţie alcoolică) conţine aprox. 12 unităţi de alcool, în timp ce un litru de bere (aprox. 5% alcool) conţine aprox. 5 unităţi de alcool.

2. Frumoasa secretară a lui James Bond, faimoasă pentru flirturile ocazionale cu şeful ei.

IANUARIE

Un început extrem de nefast

Duminică, 1 ianuarie

Cincizeci şi opt de kilograme şi treizeci şi trei de grame (fiindcă e după Crăciun), unităţi de alcool consumate: 14 (dar astea sînt pe două zile, că patru ore au fost înainte de miezul nopţii, la petrecerea de Anul Nou), ţigări fumate: 22, calorii: 5 424.

Mîncare consumată astăzi:

2 pacheţele felii de caşcaval Emmenthal

14 cartofi noi reci

2 pahare Bloody Mary (contează ca mîncare, întrucît conţin sos Worcester şi roşii)

1/3 pîine Ciabatta cu brînză Brie

frunze de coriandru – 1/2 pacheţel

12 bomboane de ciocolată Cadbury Milk Tray (e mai bine să termin toate dulciurile rămase de la Crăciun şi să încep totul de la zero mîine)

13 scobitori cu un cocktail de caşcaval şi ananas

O porţie din curcanul Unei Alconbury, cu sos curry, mazăre şi banane

O porţie din prăjitura-surpriză a Unei Alconbury, făcută din biscuiţi cu coniac, zmeură din conservă, treizeci şi şase kilograme de frişcă, decorată cu cireşe glasate şi angelică.

Prînz. Londra: la mine în apartament. Uf! Ultimul lucru pe lume de care mă simt în stare la ora asta, fizic, emoţional şi mintal, este să conduc pînă la petrecerea de Anul Nou a Unei şi a lui Geoffrey Alconbury, în orăşelul Grafton Underwood, la care se serveşte curcan cu sos curry. Geoffrey şi Una sînt cei mai buni prieteni ai părinţilor mei şi, aşa cum unchiul Geoffrey nu se plictiseşte în veci să-mi reamintească, mă cunosc de pe vremea cînd alergam în fundul gol prin iarbă. Mama m-a sunat pe la opt şi jumătate dimineaţa încă în ziua liberă¹ din august şi m-a obligat pur şi simplu să accept invitaţia. A abordat tema pe o cale iscusit de ocolită.

— Bună, draga mea. Te-am sunat doar ca să aflu ce cadou ţi-ai dori să primeşti de Crăciun.

— De Crăciun?

— Vrei să fie surpriză, scumpo?

— Nu! am zbierat eu. Pardon. Am vrut să spun…

— Mă întrebam dacă n-ai vrea nişte rotiţe pentru valiza ta.

— Dar eu nu am valiză.

— Ce-ar fi să-ţi cumpăr o valijoară cu rotiţe montate la ea? Ştii tu, cum au stewardesele.

— Dar am deja o sacoşă.

— Ei, draga mea, doar nu poţi umbla la nesfîrşit cu chestia aia verde şi murdară de pînză. Arăţi ca Mary Poppins în mizerie. O valijoară solidă, cu mîner, care se poate trage, atîta tot. E de mirare cîte poţi băga în ea. O vrei bleumarin pe fond roşu sau roşie pe fond bleumarin?

— Mamă. E opt şi jumătate dimineaţa. E vară. E foarte cald. Nu vreau valijoară de stewardesă.

— Julie Enderby are una. Zice că nu foloseşte niciodată altceva.

— Cine e Julie Enderby?

— Dar o cunoşti pe Julie, dragă! Fata lui Mavis Enderby. Julie! Cea care are slujba aceea super la Arthur Andersen…

— Mamă…

— O ia mereu cu ea în călătorii…

— Nu vreau valijoară cu rotiţe.

— Uite ce e. Ce-ar fi ca Jamie, tata şi cu mine să ne unim forţele şi să-ţi luăm o valiză mare, ca lumea, plus rotiţe?

Extenuată, am depărtat telefonul de ureche şi m-am întrebat ce-i stîrnise zelul ăsta de misionar în chestia cu valiza – dar de Crăciun. Cînd am pus telefonul din nou la ureche, tocmai spunea:

— …şi, de fapt, poţi găsi şi cu compartiment special pentru spumant de baie şi chestii de-astea. Şi m-am gîndit şi la un cărucior pentru cumpărături.

— Tu ţi-ai dori ceva de Crăciun? am întrebat în disperare de cauză, clipind din cauza luminii orbitoare a zilei de august.

— Nu, nu, a făcut ea evaziv. Am tot ce-mi trebuie. Şi acum, dragă, a şuierat ea brusc, nu-i aşa că vii la petrecerea pe care o dau de Anul Nou Una şi Geoffrey, cea la care se serveşte curcan cu sos curry?

— Ăăă. Păi eu…

M-a cuprins o panică oarbă. Ce-aş putea pretexta că am de făcut?

— …cred că s-ar putea să lucrez pe 1 ianuarie.

— Nu-i nimic. Poţi veni cu maşina cînd termini serviciul. A, da, ţi-am spus că Malcolm şi Elaine Darcy vin şi ei, şi îl aduc şi pe Mark? Ţi-l aminteşti pe Mark, dragă? E unul dintre avocaţii ăia de succes. Plin de bani. Divorţat. Petrecerea începe abia la opt seara.

O, Doamne! Iarăşi o petrecere la care toţi se îmbracă bizar, ca la operă, cu părul înfoiat anapoda din cauza cărării făcute pe-o parte.

— Mamă, ţi-am mai spus, nu vreau să mi se aranjeze întruna tot felul de…

— Ei hai, dragă. Una şi Geoffrey dau petrecerea asta de Anul Nou încă de pe vremea cînd tu alergai în fundul gol prin iarbă! Fireşte că ai să vii. Şi ai să-ţi poţi folosi valiza cea nouă.

11:45 p.m. Of. Prima zi a noului an a fost o zi oribilă. Nu pot să cred că încep din nou anul în patul meu îngust din casa părinţilor. E prea umilitor la vîrsta mea. Mă întreb dacă or să bage cumva de seamă dacă mai trag cîte-o ţigară la fereastră. După ce am fredonat-o toată ziua în speranţa că-mi va trece mahmureala, m-am lăsat în cele din urmă păgubaşă şi am pornit, mult prea tîrziu, spre petrecerea cu curcan şi sos curry. Cînd am ajuns la casa familiei Alconbury şi am apăsat soneria lor cu melodia stil-ceas-de-primărie, mă aflam încă în ciudata mea lume – acră, îngreţoşată şi cu căpăţîna îndurerată. Mai eram prost dispusă şi pentru că intrasem din greşeală pe şoseaua M6 în loc de M1 şi fusesem nevoită să merg pînă aproape de Birmingham înainte de a găsi un loc să întorc. Fusesem atît de furioasă, încît îmi tot îndesasem piciorul pe acceleraţie ca să-mi vărs nervii, lucru deosebit de periculos. Am privit resemnată cum silueta Unei Alconbury – deformată în chip straniu de uşa din sticlă givrată – pluteşte spre mine înveşmîntată într-un deux-pièces de un roz violent.

— Bridget! Mai să credem că te-ai rătăcit! Un An Nou fericit! Era să începem fără tine.

Ca-n vis, a reuşit să mă sărute, să mă ajute să îmi scot haina, să mi-o agaţe în cuier, să-şi şteargă rujul de pe obrazul meu şi să mă facă să mă simt vinovată – totul dintr-o mişcare, în timp ce eu mă sprijineam de rafturile cu bibelouri pentru a-mi recăpăta echilibrul.

— Scuze. M-am rătăcit.

— Rătăcit? Brrr! Ce ne facem cu tine? Hai înăuntru.

M-a condus dincolo de uşile din sticlă cu modele de flori de gheaţă, pînă în hol, strigînd:

— Ascultaţi aici, oameni buni, s-a rătăcit!

— Bridget! La mulţi ani! mi-a urat Geoffrey Alconbury, îmbrăcat într-un pulover galben în carouri. A făcut spre mine un pas stil Bruce Forsyth², apoi m-a îmbrăţişat într-un fel care ar fi făcut ca Boots³ să îl trimită direct la poliţie.

— Hm, a făcut el, îmbujorîndu-se şi trăgîndu-şi pantalonii în sus de bretele. Pe unde ai ieşit de pe autostradă?

— Pe la numărul nouăsprezece, dar a fost o deviere…

— Ieşirea numărul nouăsprezece! Una, a venit pe la ieşirea nouăsprezece! Ai adăugat o oră de drum chiar înainte de a-l începe. Hai să-ţi dau ceva de băut. Ei, şi cu amorul cum stai?

Of, Doamne. De ce nu pricep oare oamenii căsătoriţi că asta deja nu mai e o întrebare politicoasă? Că doar noi nu ne repezim la ei zbierînd în gura mare: „Ei, şi cum vă mai merge căsnicia? Mai faceţi amor?“ Toată lumea ştie că a avea un iubit cînd ai sărit de treizeci de ani nu mai e ceva gen uşurelfrumuşel, lejer-degajat, ca la douăzeci şi doi, şi că răspunsul cel mai probabil ar fi: „Păi, aseară amantul meu însurat şi-a făcut apariţia purtînd bretele şi un adorabil guleraş de angora, mi-a spus că e homosexual/maniac sexual/morfinoman/iresponsabil şi m-a bătut cu vibratorul“, mai degrabă decît „Minunat, mulţumesc“.

Întrucît nu sînt o mincinoasă înnăscută, am sfîrşit prin a-i murmura jenată lui Geoffrey: „Bine“, moment în care el a bubuit:

— Deci, tot n-ai pe nimeni!

— Bridget! Ce ne facem cu tine! a zis Una. Voi, fetele astea dedicate carierei! Zău aşa, nu poţi amîna o veşnicie treaba asta, mă-nţelegi. Ceasul merge înainte: tic-tac-tic-tac.

— Chiar aşa. Cum reuşeşte o femeie să ajungă la vîrsta ta fără să se mărite? a zbierat Brian Enderby (căsătorit cu Mavis şi fost preşedinte al clubului Rotary din Kettering), agitîndu-şi paharul de sherry prin aer.

Din fericire, m-a salvat tata.

— Mă bucur să te văd, Bridget, a zis, luîndu-mă de braţ. Maică-ta era cît pe ce să alerteze întregul efectiv poliţienesc din Northamptonshire, ca să caute tristele tale rămăşiţe pămînteşti. Hai să demonstrezi tuturor că eşti în viaţă, ca să pot şi eu să mă simt bine. Cum e valiza cu două rotiţe?

— De-a dreptul uriaşă. Cum sînt foarfecele pentru părul din ureche?

— O, minunate, ştii tu, forfecoase.

Totul era în regulă, de bună seamă. Aş fi dat dovadă de răutate dacă n-aş fi venit, dar Mark Darcy… Brrr. De cîteva săptămîni încoace, de fiecare dată cînd m-a sunat, mama a repetat întruna:

— Fireşte că ţii minte familia Darcy, dragă. Venea pe la noi cînd locuiam în Buckingham, tu şi cu Mark v-aţi jucat în scăldătoare.

Sau:

— A, ţi-am spus că la petrecerea de Anul Nou cu curcan şi sos curry, pe care o s-o dea Una, Malcolm şi Elaine îl aduc cu ei pe Mark? Se pare că Mark abia s-a întors din America. Divorţat. Caută o casă în Holland Park. Se pare că a avut mari probleme cu nevastă-sa. Japoneză. O rasă foarte crudă.

Data următoare cînd a sunat, mi-a zis aşa, din senin:

— Îl mai ţii minte pe Mark Darcy, dragă? Fiul lui Malcolm şi al lui Elaine? E unul dintre avocaţii ăia nemaipomeniţi, de succes. Divorţat. Elaine zice că munceşte zi şi noapte şi că e foarte însingurat. De fapt, cred că vine şi el la petrecerea Unei de Anul Nou, cu curcan şi sos curry.

Nu ştiu de ce nu a spus mai pe şleau ceva de genul:

— Dragă, fii bună şi culcă-te cu Mark Darcy aici, pe masa cu curcan şi sos curry. E foarte bogat.

— Hai să faci cunoştinţă cu Mark, a glăsuit Una Alconbury înainte să apuc să dau şi eu ceva pe gît.

A ţi se face lipeala cu un bărbat împotriva propriei voinţe constituie un anumit stadiu de umilinţă, dar a fi tîrît – la propriu – în aşa ceva de către Una Alconbury, în timp ce te chinuieşti să scapi de o mahmureală nesuferită, sub privirile unei încăperi înţesate cu prieteni de familie, reprezintă de-acum un stadiu de sine-stătător.

Bogatul, divorţatul-de-cruda-nevastă Mark – un bărbat destul de înalt – stătea cu spatele la încăpere, analizînd rafturile cu cărţi ale familiei Alconbury: în principal, serii de cărţii legate în piele despre cel de-al treilea Reich, adunate de Geoffrey de prin Reader’s Digest⁴. Mi s-a părut uşor ridicol să văd pe cineva numit domnul Darcy⁵ stînd de unul singur, cu mutra dispreţuitoare la o petrecere. E ca şi cînd aş fi văzut pe cineva numit Heathcliff insistînd să-şi petreacă întreaga seară în grădină, strigînd „Cathy!“⁶ şi dîndu-se cu capul de copaci.

— Mark! a strigat Una, leit întruchiparea unei zîne din poveştile cu Moş Crăciun. Vreau să-ţi prezint o persoană drăguţă.

El s-a întoars, dînd la iveală faptul că obiectul vestimentar care păruse din spate a fi un pulover perfect nevinovat, de culoare bleumarin, era de fapt ceva en-cœur, în carouri de diverse nuanţe de galben şi albastru – în stilul celor preferate de comentatorii sportivi mai purii ai naţiunii noastre. După cum observă adesea prietenul meu Tom, e uimitor cît timp şi cîte parale poţi economisi în materie de rendez-vous-uri luînd doar aminte la detalii. Un ciorap alb ici, o pereche de bretele roşii colo, o botină cenuşie, o zvastică – toate astea reprezintă adesea tot ce e necesar pentru a pricepe că nu e cazul să te mai oboseşti notînd un număr de telefon sau să cheltuieşti bani pe prînzuri costisitoare, că relaţia tot n-o să meargă.

— Mark, ea este Bridget, fiica lui Colin şi a lui Pam, a zis Una, făcîndu-se roz bombon la faţă şi fluturîndu-şi genele. Bridget lucrează într-o editură, nu-i aşa, Bridget?

— Da, într-adevăr, am răspuns de parcă aş fi participat la o teleconferinţă oficială difuzată la radio şi aş fi fost pe punctul de a o ruga pe Una să transmită toate cele bune prietenilor mei, Jude, Sharon şi Tom, fratelui meu, Jamie, tuturor celor de la birou, mamei şi tatălui meu şi, în final, tuturor oaspeţilor de la petrecerea cu curcan şi sos curry.

— Ei, vă las pe voi, tinerii, singuri, a zis Una. Uf! Presupun că sînteţi sătui pînă-n gît de stat la taclale cu noi, ăştia, bătrînii.

— A, nu, deloc, a făcut Mark cu un aer stîngaci, într-o tentativă cam nereuşită de a surîde, la care Una, după ce şi-a dat ochii peste cap, şi-a pus o mînă pe piept, a emis un scurt chicotit şi ne-a lăsat, cu o smucitură din cap, pradă unei tăceri penibile.

— Eu, ăăă… Citeşti cumva, ăă… Ai citit ceva cărţi bune în ultima vreme? m-a întrebat el.

O, pentru numele lui Dumnezeu!

Mi-am scotocit febril creierii ca să-mi aduc aminte cînd am citit eu o carte ca lumea. Problema este că, atunci cînd lucrezi în editură, lectura în timpul liber aduce oarecum cu activitatea unui măturător de stradă, care seara, acasă, trebuie să dea cu mătura şi prin cocina de porci. Sînt pe la jumătate cu Bărbaţii sînt de pe Marte, femeile de pe Venus⁷, carte pe care mi-a împrumutat-o Jude, dar nu aveam impresia că Mark Darcy – deşi, evident, un tip cam bizar – era pregătit în acel moment să accepte că e marţian. Şi atunci m-a pălit inspiraţia.

— Backlash⁸ de Susan Faludi, i-am răspuns triumfătoare.

Ha! De fapt, nu o citisem chiar eu, dar mă simţeam de parcă o citisem, atîta pălăvrăgise Sharon despre ea. Şi, oricum, răspunsul ăsta mă punea îndeajuns la adăpost, pentru că nu era posibil ca un drăgălaşîmbrăcat-cu-pulover-în-carouri să fi citit acest veritabil tratat feminist de cinci sute de pagini.

— Aha. Zău? a zis. Am citit-o chiar cînd a apărut. Nu ţi s-a părut că pledează cauza cu prea multă ardoare?

— Ăăă, păi, nu prea, am răspuns agitată, storcîndu-mi creierii să găsesc un mod de a mă îndepărta de acest subiect spinos. Stai cu părinţii tăi de Anul Nou?

— Da, mi-a răspuns el amabil. Şi tu?

— Da. Nu. Am fost la o petrecere la Londra aseară. De fapt, sînt cam mahmură, m-am repezit eu să răspund, pentru ca Una şi mama să nu-şi închipuie că mă pricep atît de puţin la bărbaţi, încît nici cu Mark Darcy nu sînt în stare să conversez. Am continuat:

— Dar eu cred că, de fapt, hotărîrile pentru noul an nu se pot aplica încă din ziua de Anul Nou, nu-i aşa? Şi asta pentru că, fiind o prelungire a nopţii Anului Nou, fumătorii încă fumează ţigară de la ţigară şi nu se pot opri numai pentru că a sunat miezul nopţii, cu atîta nicotină în organism. Şi-n plus, a ţine cură de slăbire în prima zi a anului nu e o idee prea bună, pentru că nu poţi mînca raţional, trebuie să ai libertatea de a consuma ce e necesar, clipă de clipă, pentru a-ţi alina mahmureala. Cred că ar fi mult mai firesc să se înceapă cu data de 2 ianuarie.

— Poate ar trebui să mănînci ceva, a zis el şi a pornit brusc spre bufet, abandonîndu-mă lîngă bibliotecă, cu toată lumea zgîindu-se la mine şi gîndind: „Deci, de-aia nu e Bridget măritată. Respinge bărbaţii“.

Partea cea mai proastă a fost că Una Alconbury şi cu mama nu voiau în ruptul capului să abandoneze tema. Mă tot trimiteau de colo-colo cu tăvi cu castraveciori şi pahare cu sherry, într-o tentativă disperată de a mă plasa din nou în calea lui Mark Darcy. Într-un final, de-a dreptul înnebunite de frustrare, în clipa în care ajunsesem cu tava cu castraveciori la un metru de el, Una a plonjat spre mine din cealaltă parte a încăperii, precum Will Carling⁹, şi a spus:

— Mark, trebuie neapărat să notezi numărul de telefon al lui Bridget înainte de a pleca, să îi poţi telefona cînd ajungi la Londra.

Nu m-am putut stăpîni şi m-am făcut roşie ca sfecla. Simţeam cum roşeaţa îmi cuprinde şi gîtul. Acum Mark o să creadă că eu am pus toată treaba asta la cale.

— Sînt sigur că viaţa lui Bridget la Londra este deja foarte plină, doamnă Alconbury, a zis el.

Hm. Nu că aş fi vrut ca el să-mi noteze numărul de telefon, dar nici aşa, să declare pe şleau, faţă de toată lumea, că nu vrea s-o facă. Coborîndu-mi privirea, am observat că purta ciorapi albi cu bulinaşe galbene.

— Pot să-ţi ofer un castravecior? am întrebat, pentru a demonstra că avusesem un motiv întemeiat să mă apropii de el, iar acesta era legat în mod clar de castraveciori, şi nu de numărul de telefon.

— Nu, mulţumesc, mi-a răspuns, privindu-mă cu oarecare nelinişte.

— Eşti sigur? O măslină umplută, poate? am insistat.

— Nu, zău că nu.

— O ceapă dulce? l-am încurajat. O bucăţică de sfeclă?

— Mulţumesc, a făcut el disperat şi a luat o măslină.

— Poftă bună, i-am trîntit eu triumfătoare.

Spre sfîrşit, l-am văzut cicălit de maică-sa şi de Una, care l-au tîrît spre mine şi au stat în spatele lui în timp ce mă întreba ţeapăn:

— Ai nevoie să te conducă cineva înapoi la Londra? Eu stau aici, dar aş putea aranja să te ducă maşina mea.

— Maşina, aşa, de una singură? l-am întrebat.

El a clipit în direcţia mea.

— Ei, asta-i! Mark are maşină cu şofer de la firmă, prostuţo, a intervenit Una.

— Mulţumesc, foarte amabil din partea ta, i-am zis. Dar o să iau un tren de dimineaţă.

2 a.m. Of, de ce oare sînt atît de neatrăgătoare? De ce? Chiar şi un bărbat care poartă ciorapi cu bulinaşe crede că sînt oribilă. Urăsc Anul Nou. Îi urăsc pe toţi. În afară de Daniel Cleaver. Şi, oricum, am pe măsuţa de machiaj o uriaşă ciocolată Cadbury cu lapte, rămasă de la Crăciun, plus o sticlă haioasă în miniatură cu gin şi tonic. Am de gînd să le consum pe toate şi să trag şi o ţigară pe deasupra.

Marţi, 3 ianuarie

Cincizeci şi opt de kilograme şi şaptezeci şi opt de grame (alunecare oribilă spre obezitate – de ce? de ce?). Unităţi de alcool: 6 (excelent), ţigări: 23 (f.b.), calorii: 2 472.

9 a.m. Uf. Nici nu mă pot gîndi că trebuie să plec la muncă. Singurul lucru care face chestiunea ceva mai acceptabilă este ideea că o să-l revăd pe Daniel, dar nici asta nu e chiar de dorit, dat fiind că sînt grasă, am un coş pe bărbie şi nu doresc decît să stau pe canapea mîncînd ciocolată şi privind emisiuni speciale de sărbători la televizor. Pare greşit şi nedrept ca sărbătorile de iarnă, cu problemele lor financiare şi afective, stresante şi agasante, să fie mai întîi băgate cu de-a sila pe gîtul omului, apoi smulse de-acolo cu gheara, tocmai cînd respectivul începe să se deprindă cu ele. Chiar începuse să-mi placă ideea că viaţa cotidiană e suspendată, că pot să zac în pat cît vreau, că pot să bag în mine orice am chef şi să beau cînd mi se năzare, chiar şi dimineaţa. Iar acum, brusc, s-ar zice că e cazul să sărim în poziţie de drepţi, disciplinaţi ca nişte tineri ogari slăbănogi.

10 p.m. Uf. Perpetua, care ocupă la slujbă o poziţie ceva mai bună şi care îşi închipuie din această cauză că răspunde de mine, era în dispoziţia ei cea mai nesuferită şi despotică, pălăvrăgind în continuu, pînă m-a plictisit de moarte, despre casa de jumătate de milion de lire pe care are de gînd să o cumpere împreună cu bogatul-şi-prea-rasatul ei prieten, Hugo.

— …şi e drept că faţada dă spre Nord, dar au făcut ceva fantastic de ingenios la sistemul de iluminat.

M-am uitat visătoare la ea, la fundul ei masiv înveşmîntat într-o fustă roşie şi acoperit de o bizară vestă trei-sferturi în dungi. Ce binecuvîntare să fii născut cu asemenea aroganţă. Perpetua ar putea avea şi dimensiunile unui Renault Espace şi nu i-ar păsa nici cît negru sub unghie. Cîte ore, cîte luni, ani am petrecut eu făcîndu-mi griji pentru greutatea mea, în vreme ce Perpetua căuta fascinată lămpi cu pisicuţe de porţelan prin magazinele universale din Fulham Road? Ei da, dar ea se privează şi de o sursă de fericire. E lucru demonstrat de studii că nu dragostea, bunăstarea sau puterea aduc fericirea, ci urmărirea unor ţeluri accesibile: şi ce altceva reprezintă o cură de slăbire?

În drum spre casă, într-o stare de criză post-sărbători, am cumpărat, la preţ redus, o cutie cu bomboane de ciocolată decorative pentru pomul de Crăciun şi o sticlă de şampanie de trei lire şi şaizeci şi nouă de şilingi, îmbuteliată prin Norvegia, Pakistan sau aşa ceva. Le-am îngurgitat pe toate la lumina pomului de Crăciun, împreună cu două plăcinte cu carne, cu ultima prăjitură rămasă de la Crăciun şi cu o bucată de brînză Stilton, în vreme ce mă uitam la EastEnders¹⁰ şi îmi închipuiam că şi ăsta e un program special pentru sărbătorile de iarnă.

Dar acum mă simt ruşinată şi respingătoare. Aproape simt cum grăsimea mi se revarsă prin toţi porii. Mă rog. Uneori este necesar să te scufunzi într-un ocean de grăsime toxică pentru a te înălţa apoi, ca pasărea Phoenix, din gunoiul chimic, cu o siluetă curată şi frumoasă ca a lui Michelle Pfeiffer. Mîine încep un nou regim spartan de sănătate şi frumuseţe.

Mmmm. Dar şi Daniel Cleaver ăsta. Îmi place la nebunie aerul lui maliţios de depravat, în pofida faptului că e deosebit de deştept şi are o carieră de succes. Era într-o dispoziţie foarte haioasă astăzi, le povestea tuturor despre mătuşa lui, care îşi închipuia că mînerul făcăleţului pe care i-l dăruise mama lui de Crăciun seamănă cu un penis. A fost o poveste destul de amuzantă. Şi m-a întrebat şi pe mine, pe un ton destul de curtenitor, dacă am primit ceva drăguţ de Crăciun. Cred că mîine îmi pun fusta neagră mini.

Miercuri, 4 ianuarie

Cincizeci şi nouă de kilograme şi douăzeci şi patru de grame (deja stare de urgenţă, dat fiind că grăsimea care s-a depozitat sub formă de capsule pe timpul Crăciunului este eliberată cu încetul sub piele), unităţi de alcool: 5 (ceva mai bine), ţigări: 20, calorii: 700 (f.b.).

4 p.m. La birou. Stare de urgenţă. Adineauri m-a sunat Jude de la telefonul mobil, plîngea cu lacrimi de crocodil şi a reuşit într-un sfîrşit să-mi explice cu voce de mieluşea că tocmai a fost nevoită să plece din şedinţa Consiliului de conducere (Jude e şefa Departamentului Futures la Brightlings), pentru că era cît pe ce să izbucnească în plîns, iar acum se închisese în toaletă, cu ochii ca ai lui Alice Cooper¹¹ şi fără trusă de machiaj. Prietenul ei, Ticălosul Richard (un iresponsabil răsfăţat), cu care are o relaţie cînd caldă, cînd rece de vreo optsprezece luni, o trimisese la plimbare pentru că îl întrebase dacă vrea să-şi petreacă vacanţa cu ea. Fenomen tipic, dar Jude, fireşte, se învinovăţea pe sine pentru povestea asta.

— Sînt prea dependentă. Cer prea mult ca să îmi satisfac doar o stare de necesitate, nu strict o necesitate. Of, dacă aş putea să dau timpul înapoi.

Am sunat-o imediat pe Sharon şi s-a convenit scurt o întîlnire de urgenţă pentru ora 6:30, la Café Rouge. Sper să o întind înainte ca afurisita de Perpetua să comenteze ceva.

11 p.m. Seară zgomotoasă. Sharon s-a lansat de îndată în teoria ei pe tema Richard: „Futangeală afectivă“, care se extinde ca incendiile din prerie printre bărbaţii săriţi de treizeci de ani. Pe măsură ce femeile înaintează de la douăzeci şi ceva la treizeci şi ceva de ani, argumentează Shazzer, echilibrul de putere se modifică subtil. Chiar şi tipele cele mai seducătoare îşi pierd stăpînirea de sine cînd încep să se lupte cu prima atingere a acestei angoase existenţiale: teama de a muri singure şi de a fi găsite trei săptămîni mai tîrziu pe jumătate devorate de un lup alsacian. Stereotipii despre rafturi, rotiţe care se învîrt şi reziduuri sexuale conspiră toate la a te face să te simţi ca o proastă, oricît de mult timp ai petrece cugetînd la Joanna Lumley şi Susan Sarandon.

— Iar bărbaţii ca Richard, spumegă de furie Sharon, mizează pe cea mai anemică fisură din armura noastră pentru a fugi de răspundere, maturitate, onoare şi de relaţia firească dintre un bărbat şi o femeie.

Jude şi cu mine deja făceam „şşşt, şşşt“ din colţul gurii, scufundîndu-ne tot mai adînc în paltoane. În fond, nimic nu este mai puţin atrăgător pentru un bărbat decît feminismul strident.

— Cum îndrăzneşte el să spună că relaţia ta cu el devine prea serioasă doar pentru că i-ai propus să vină cu tine în vacanţă? strigă Sharon. Ce tot vorbeşte?

Visătoare, cu gîndul la Daniel Cleaver, am îndrăznit să emit opinia că nu toţi bărbaţii sînt ca Richard. La care Sharon a debitat o listă lungă, bogată în imagini, de futangeli afective în curs de desfăşurare în viaţa prietenilor noştri: una despre o relaţie care datează de treisprezece ani cu un tip care refuză pînă să şi discute ideea de a locui împreună; alta despre o tipă care s-a întîlnit de patru ori cu un bărbat care i-a dat apoi papucii, pentru că relaţia, vezi bine, devenise prea serioasă; alta despre o tipă care fusese sîcîită de un tăntălău timp de trei luni cu propuneri pătimaşe de căsătorie, ca s-o lase baltă la trei săptămîni după ce ea acceptase şi să-l afle repetînd exact aceeaşi poveste celei mai bune prietene a ei.

— Noi, femeile, sîntem vulnerabile numai pentru că sîntem o generaţie de pionierat, care refuză compromisul în amor şi care se bazează pe propria putere economică. Peste douăzeci de ani, bărbaţii nici măcar nu vor îndrăzni să înceapă cu futangeala lor afectivă, pentru că noi o să le rîdem pur şi simplu în nas, a zbierat Sharon.

În acest moment, Alex Walker, care lucrează la firma lui Sharon, şi-a făcut apariţia alături de o blondă trăsnet, cam de opt ori mai atrăgătoare decît el. S-a apropiat de masa noastră ca să ne salute.

— Noua ta prietenă? l-a întrebat Sharon.

— Păi, ăăă… Vedeţi voi, ea aşa crede, dar noi nu avem o relaţie la propriu, doar ne culcăm împreună. Ar trebui de fapt să pun capăt afacerii, dar, deh…, a mai zis el cu un aer insolent.

— O, dar asta e o mare porcărie, ticălos laş şi vicios ce eşti. Las’ că mă duc eu să vorbesc cu fata, a ripostat Sharon, ridicîndu-se în picioare.

Jude şi cu mine am reţinut-o cu forţa, în timp ce Alex, cu o privire panicată, a fugit să-şi continue nederanjat relaţia de futangeală.

În cele din urmă, am stabilit tustrele o strategie pentru Jude. Urmează ca ea să înceteze de a mai gîndi ca Femeile care iubesc prea mult, şi să gîndească mai mult în genul Bărbaţii sînt de pe Marte, femeile, de pe Venus, ceea ce o va face să vadă în purtarea lui Richard mai puţin un semn al dependenţei ei şi al prea marii ei iubiri, şi mai mult al faptului că el e un fel de marţian gumilastic care are nevoie să se întindă înainte de a putea reveni înapoi la ea.

— Bun, dar asta înseamnă că ar trebui să îl sun sau nu? a întrebat Jude.

— Nu, a răspuns Sharon exact în secunda în care eu spuneam „Da“.

După ce a plecat Jude – ea trebuie să se scoale la 5:45, ca să se ducă la sala de sport, la ora cu antrenorul ei personal, înainte de a începe serviciul la 8:30 (nebunie curată) – Sharon şi cu mine ne-am pomenit invadate de remuşcări şi autoincriminări, pentru că nu o sfătuisem pe Jude să scape pur şi simplu de Ticălosul Richard, întrucît era chiar un ticălos¹². Dar, la urma urmei, după cum a sugerat şi Sharon, ultima dată cînd am făcut asta ei s-au împăcat, apoi ea, într-un moment de intime spovedanii, i-a relatat tot ce o sfătuisem, iar acum e de-a dreptul jenant cînd îl întîlnim, pentru că el e în momentul de faţă de părere că noi sîntem nişte vrăjitoare călare pe mături, aterizate direct din iad – ceea ce, după cum a precizat Jude, e fals, căci, deşi noi am descoperit vrăjitoarele care sălăşluiesc înlăuntrul nostru, nu le-am dat încă frîu liber.

Joi, 5 ianuarie

Cincizeci şi opt de kilograme şi treizeci şi trei de grame (progres excelent – un kilogram de grăsime s-a topit instantaneu de bucurie şi speranţe sexuale), unităţi de alcool: 6 (f.b., ţinînd cont că am fost la o petrecere), ţigări: 12 (treabă bună în continuare), calorii: 1 258 (amorul a eradicat nevoia de a băga la ghiozdan ca porcu’).

11 a.m. La birou. O, Doamne! Daniel Cleaver tocmai mi-a trimis un mesaj. Mă străduiam să-mi elaborez un curriculum vitae fără ca Perpetua să bage de seamă (ca preparativă pentru avansarea mea profesională), cînd a apărut pe ecranul calculatorului Mesaj nou. Fiind încîntată eu cam de orice – de orice care nu e muncă – am apăsat imediat tasta Execuţie RMS şi mai că mi-am ieşit din piele cînd am văzut Cleave în josul mesajului. Pe moment, am crezut că poate intrase pe reţea în calculatorul meu şi băgase de seamă că nu prea îmi vedeam de treabă. Dar pe urmă am citit mesajul:

Mesaj pentru Jones

S-ar părea că ţi-ai uitat fusta acasă. După cum cred că stă scris foarte limpede în contractul tău de muncă, personalul firmei are obligaţia de a se prezenta la lucru complet şi tot timpul îmbrăcat.

Cleave

Ha! Intenţii indubitabile de flirt. Am stat un pic să mă gîndesc, în timp ce mă prefăceam că citesc manuscrisul plicticos de moarte al unui zănatic. Nu i-am trimis niciodată vreun mesaj lui Daniel Cleaver, dar găselniţa strălucită la sistemul ăsta de mesaje este că poţi fi de-a dreptul obraznic şi neoficial, chiar şi cu şeful. Şi mai poţi petrece şi secole întregi repetînd ce vei scrie. Şi iată ce i-am răspuns:

Mesaj pentru Cleave

Domnule, mă şochează un asemenea mesaj. Deşi fusta ar putea fi descrisă ca fiind cam sărăcuţă (căci chestiile ieftine sînt specialitatea noastră în materie editorială), apreciez totuşi drept exagerare grosolană descrierea sus-numitei fuste ca absentă şi consider că e cazul să apelez la sindicat.

Jones

Am aşteptat cu surescitare nebună răspunsul. Şi iată-l. Mesaj nou a apărut imediat pe ecran. Am apăsat pe RMS:

Care ai fost atît de lipsit(ă) de consideraţiune şi ai luat de pe biroul meu manuscrisul de la MOTOCICLETA LUI KAFKA, fii te rog amabil(ă) şi returnează-l imediat.

Diane

Pardon. Iar după asta – nexam.

Prînz. O, Doamne. Daniel nu a răspuns. Trebuie să fie furios. Poate că vorbea serios în legătură cu fusta. O, Doamne, o, Doamne. M-a sedus lipsa caracterului oficial al stilului din mesaj şi m-am apucat să fiu impertinentă cu şeful.

12:10. Poate că nu l-a primit încă. Bine ar fi să-l pot lua înapoi. Cred că o să fac o plimbare, să văd dacă pot să intru cumva în biroul lui Daniel şi să-l şterg.

12:15. Ha! Totul se explică. Era la o întîlnire cu Simon, de la Departamentul de Marketing. Mi-a aruncat o privire cînd a trecut prin dreptul meu. Aha. Ahahahaha.

Mesaj nou:

Mesaj pentru Jones

Dacă plimbarea pe lîngă biroul meu a reprezentat o tentativă de a demonstra prezenţa fustei, pot să afirm cu certitudine că tentativa a eşuat total. Fusta este indiscutabil absentă. Este fusta cumva bolnavă?

Cleave

Apoi Mesaj nou a apărut iar pe ecran – imediat.

Mesaj pentru Jones

Dacă fusta este, într-adevăr, bolnavă, te rog să afli cîte zile libere şi-a luat în ultimele douăsprezece luni. Prezenţa sporadică a fustei în ultima vreme sugerează o leneveală pronunţată.

Cleave

Am trimis răspuns:

Mesaj pentru Cleave

Se poate demonstra că fusta nu este nici bolnavă, nici absentă. Sînt indignată de atitudinea vădit descriminatorie a conducerii cu privire la dimensiunile fustei. Interesul obsesiv pentru fustă sugerează că, de fapt, conducerea este bolnavă, şi nu fusta.

Jones

Hm. Cred că o să şterg ultima parte din mesaj, ar putea înţelege că e o acuzaţie de hărţuire sexuală, cînd, de fapt, îmi place foarte mult să fiu hărţuită sexual de către Daniel Cleave.

Aaah! Perpetua tocmai a trecut pe lîngă mine şi a început să citească peste umărul meu. Am reuşit să apăs tasta Alt Screen tocmai la timp, dar am făcut o mare greşeală, pentru că a reapărut pe ecran, mare cît cuprinde, CV-ul.

În clipa în care ea s-a proptit din nou solid pe telefon: „Sincer vorbind, domnule Birkett, ce rost are să pui trei – patru dormitoare, cînd va fi evident din clipa cînd sosim că dormitorul numărul patru nu este decît o cameră inutilă?“, m-am întors la treabă. Şi iată ce am de gînd să trimit:

Mesaj pentru Cleave

Se poate demonstra că fusta nu este nici bolnavă, nici absentă. Sînt indingnată de atitudinea vizibil descriminatorie a conducerii cu privire la dimensiunile fustei. Mă gîndesc să fac apel la tribunalul industrial, la gazetele de scandal etc.

Jones

Măi, să fie. Şi iată răspunsul lui:

Mesaj pentru Jones

Indignată, nu indingnată. Discriminatorie, nu descriminatorie. Te rog, străduieşte-te să-ţi însuşeşti cunoştinţe cît de cît acceptabile de ortografie corectă. Deşi nu încerc să sugerez că limba este inflexibilă, ci înţeleg că este un instrument de comunicare în constantă adaptare şi fluctuaţie (conform lui Hoenigswald¹³), recomand, totuşi, folosirea spell check¹⁴.

Cleave

Tocmai eram cam pleoştită, cînd Daniel a trecut pe lîngă mine cu Simon de la Marketing şi mi-a săgetat fusta cu o privire foarte sexy, cu sprînceana ridicată. Mă-nnebunesc după sistemul ăsta încîntător de mesaje pe calculator. Trebuie, ce-i drept, să am grijă mai mare cu ortografia. În fond, am făcut facultatea de limbă engleză.

Vineri, 6 ianuarie

5:45 p.m. Nici că puteam fi mai încîntată. Modalitatea asta de mesaje pe calculator referitoare la prezenţa sau absenţa fustei a continuat obsesiv toată după-amiaza. E de neconceput ca şefu’ să fi apucat să depună măcar un minut de muncă. Poveste stranie cu Perpetua (şefa aproape supremă): ştia că trimit întruna la mesaje şi era foarte furioasă, dar faptul că trimiteam mesaje şefului suprem trezea în ea simţăminte contradictorii pe tărîmul loialităţii – un tărîm cît se poate de nesigur, căci orice om cu un dram de bun-simţ ar fi de părere că şefu’ suprem trebuie să fie stăpîn peste toată lumea.

Ultimul mesaj suna cam aşa:

Mesaj pentru Jones

Aş dori să trimit în acest weekend un buchet de flori fustei aflate în suferinţă. Te rog să-mi furnizezi număr de telefon, dat fiind că nu are rost, din motive evidente, să caut un Jones în cartea de telefon¹⁵.

Cleave

Uraaa! Uraaa! Daniel Cleaver vrea numărul meu de telefon. Sînt senzaţională. Sînt o irezistibilă zeiţă a sexului. Uraaa!

Duminică, 8 ianuarie

Cincizeci şi şapte de kilograme şi optzeci şi opt de grame (f. al naibii de b., dar ce rost are?), unităţi de alcool: 2 (excelent), ţigări: 7, calorii: 3 100 (prost).

2 p.m. O, Doamne, de ce sînt eu atît de neatrăgătoare? Nu pot crede că m-am autoconvins să stau acasă tot weekend-ul ca să lucrez, cînd de fapt aşteptam un rendez-vous cu Daniel. E de-a dreptul hidos, mi-am irosit două zile privind ca o psihopată spre telefon şi mîncînd. De ce nu a sunat? De ce? Ce e în neregulă cu mine? De ce a cerut numărul meu de telefon dacă nu avea de gînd să mă sune, şi dacă avea de gînd să mă sune, sigur ar fi făcut-o în weekend. Trebuie să îmi recapăt echilibrul. O să o rog pe Jude să-mi recomande un self-help book¹⁶, inspirat din religiile orientale.

8 p.m. O dîră de speranţă cînd a sunat telefonul, dar nu era decît Tom, care m-a întrebat dacă am înregistrat vreun progres cu telefonul. Tom, care s-a obişnuit să se autointituleze boşorog homosexual, m-a susţinut, drăguţul de el, foarte mult în criza asta cu Daniel. Tom are teoria lui, conform căreia homosexualii şi femeile nemăritate sărite de treizeci de ani au ceva în comun: şi unii, şi alţii s-au obişnuit cu ideea că şi-au dezamăgit părinţii şi că societatea îi tratează ca pe nişte ciudăţenii. M-a ascultat răbdător cît m-am tot văicărit că sînt neatrăgătoare, relatîndu-i mai întîi povestea cu afurisitul de Mark Darcy, apoi pe aceea cu afurisitul de Daniel, moment la care a spus, într-un mod, ce-i drept, cam descurajator: „Mark Darcy? Nu cumva avocatul acela faimos – tipul specializat în drepturile omului?“

Hm. Mă rog. Dar cu dreptul meu – un drept al omului – de a nu umbla prin lume cu o faţă înspăimîntător de neatrăgătoare cum rămîne?

11 p.m. E mult prea tîrziu pentru ca Daniel să mai sune. F. tristă şi traumatizată.

Luni, 9 ianuarie

Cincizeci şi şapte de kilograme şi optzeci şi opt de grame, unităţi de alcool: 4, ţigări: 29, calorii: 770 (f.b., dar cu ce preţ?).

O zi de coşmar la birou. Toată dimineaţa m-am tot uitat spre uşă după Daniel: nimic. Pe la 11:45 eram de-a dreptul speriată. Să dau alarma?

Pe urmă am auzit-o pe Perpetua zbierînd în receptorul telefonului:

— Daniel? E plecat la o întîlnire de afaceri în Croydon. Se întoarce mîine la birou.

A trîntit telefonul şi a zis:

— Doamne sfinte, afurisitele astea de fete îl sună întruna.

Panicată, mi-am dus mîna la decolteu. Ce fete? Ce? Am reuşit cumva să rezist restul zilei, m-am dus acasă şi, într-un moment de nebunie, am lăsat pe robotul lui Daniel un mesaj în care i-am zis (o, nu, nici nu cred că am făcut eu una ca asta):

— Bună, sînt eu, Jones. Mă întrebam doar ce mai faci şi dacă n-ai vrea să ne întîlnim pentru a discuta despre starea de sănătate a fustei, după cum spuneai.

În secunda cînd am închis receptorul, mi-am dat seama că am comis o greşeală şi l-am sunat pe Tom, care a spus să îl las pe el să descurce situaţia: cică dacă dă mai multe telefoane la robotul lui Daniel, îi poate afla codul, ceea ce îi va permite să şteargă mesajul meu. Într-un tîrziu, a crezut că a aflat codul, dar, din păcate, tocmai atunci Daniel a răspuns la telefon. În loc să spună: „Scuze, am greşit numărul“, Tom a închis. Aşa că acum Daniel nu numai că a primit mesajul meu nesăbuit, dar o să creadă şi că eu am sunat la robotul lui de paisprezece ori astă-seară şi că apoi, chiar cînd am dat de el, am trîntit telefonul.

Marţi, 10 ianuarie

Cincizeci şi şapte de kilograme şi patruzeci şi două de grame, unităţi de alcool: 2, ţigări: 0, calorii: 998 (excelent, f.b., persoană sfîntă şi stilată).

M-am strecurat în birou cocoşată de jenă din cauza mesajului. Am decis să mă detaşez total de Daniel, dar el a apărut la un moment dat, arătînd de-a dreptul neliniştitor de sexy şi făcîndu-i pe toţi să rîdă, ceea ce m-a dărîmat cu totul.

Brusc, Mesaj nou a apărut pe ecran.

Mesaj pentru Jones

Mulţumesc pentru telefon.

Cleave

Inima îmi bătea, să-mi spargă pieptul. Telefonul la care se referea sugera, de fapt, un rendez-vous. Cine răspunde cu un simplu „Mulţumesc“ şi îl lasă-n aer, afară doar de cazul în care… dar, după ce am cugetat puţin, am răspuns:

Mesaj pentru Cleave

Te rog, termină. Sînt grozav de ocupată şi de importantă.

Jones

După cîteva minute, răspuns:

Mesaj pentru Jones

Scuze pentru întrerupere, Jones, presiunea pe care o resimţi trebuie să fie ceva de iad. Terminat.

P.S.: Îmi place cum îţi stau ţîţele în bluza asta.

Cleave

…Şi am reînceput. Mesajele astea înfrigurate au continuat toată săptămîna, culminînd cu sugestia lui de a avea un rendez-vous duminică seara, idee acceptată de mine cu euforie, ameţită. Uneori mă uit în jurul meu prin birou, văd cum toţi bat de zor la calculatoare şi mă întreb dacă munceşte careva de fapt.

(Gîndesc eu anapoda, sau duminică seara e un timp bizar pentru un prim rendez-vous? Total aiurea, la fel ca, de exemplu, sîmbăta dimineaţa sau luni la ora două după-amiaza.)

Duminică, 15 ianuarie

Cincizeci şi şase de kilograme şi nouăzeci şi şapte de grame (excelent), unităţi de alcool: 0, ţigări: 29 (f., f. prost, mai ales fumate în doar 2 ore), calorii: 3 879 (respingător), gînduri negative: 942 (aprox. bazată pe media pe minut), minute petrecute numărînd gîndurile negative: 127 (aprox.).

6 p.m. Total extenuată după o zi întreagă de preparative în vederea faimosului rendez-vous. A fi femeie e mai greu decît a fi fermier – ai atît de mult de recoltat şi ierbicizat: picioare de epilat, subraţe de ras, sprîncene de pensat, călcîie de frecat cu piatră ponce, piele de exfoliat şi de cremuit, pete de curăţat, rădăcini de păr de vopsit, gene de rimelat, unghii de lăcuit, celulită de masat, musculatura stomacului de lucrat. Toate aceste operaţiuni sînt atît de bine sistematizate, încît a le neglija fie şi numai cîteva zile poate provoca un dezastru. Uneori mă întreb cum ar fi dacă am putea să ne întoarcem la natură – barbă stufoasă pe picioare, sprîncene gen Dennis Healey¹⁷, obraji ca un cimitir de celule moarte, cu pete în înflorire, unghii lungi, încîrligate, ca ale lui Struwelpeter¹⁸, orbi ca liliecii şi ca alte specii dezgustătoare, căci nu ar exista lentile de contact, trupuri molatice, tîrîndu-se fleşcăite de colo-colo. Brrr! E oare de mirare că fetele nu au încredere în ele însele?

7 p.m. Incredibil. În drum spre baie, pentru ultimele retuşuri, văd clipind beculeţul robotului telefonic: Daniel.

„Uite ce e, Jones. Îmi pare foarte rău. Mă tem că voi lipsi diseară la întîlnire. Am de ţinut o prezentare mîine la ora zece dimineaţa şi un teanc de patruzeci şi cinci de tabele de parcurs pînă atunci.“

Nu-mi vine să cred. Mi-a tras ţeapă. Am irosit o întreagă zi de efort şi energie hidroelectrică. Şi totuşi, femeia nu-şi poate trăi întreaga viaţă prin bărbaţi, trebuie să se realizeze prin ea însăşi.

9 p.m. Mda, dar el are o funcţie de conducere. Poate că nu a vrut să strice primul rendez-vous cu panica generată de ierarhia de la locul de muncă.

11 p.m. Hm. Poate o fi sunat din nou, fir-ar să fie. Are, de bună seamă, un rendez-vous cu cineva mai subţire în talie.

5 a.m. Ce e în neregulă cu mine? Sînt complet singură. Îl urăsc pe Daniel Cleaver. N-o să mai am nimic de-a face cu el. Mă duc să mă cîntăresc.

Luni, 16 ianuarie

Cincizeci şi şapte de kilograme şi optzeci şi opt de grame (de unde? de ce? de ce?), unităţi de alcool: 0, ţigări: 20, calorii: 1 500, gînduri pozitive: 0.

10:30 a.m. La birou. Daniel e încă vîrît în întîlnirea aceea a lui de afaceri. Poate chiar a fost motivul real al absenţei de la rendez-vous.

1 p.m. Tocmai l-am văzut pe Daniel plecînd la masă. Nu mi-a trimis nici un mesaj. Sînt foarte deprimată. Mă duc la cumpărături.

11:50 p.m. Tocmai am luat cina cu Tom în clădirea firmei Harvey Nichols, la etajul cinci, iar Tom era obsedat de un producător independent de filme, pe nume Jerome. M-am lamentat şi eu în legătură cu Daniel, care a tot avut întîlniri peste întîlniri toată după-amiaza şi nu a reuşit să-mi strecoare decît un: „Bună, Jones, ce-ţi mai face fusta?“, pe la 4 şi jumătate. Tom a zis să nu fiu paranoică, să mai las să treacă ceva timp, dar mi-am dat seama că nu se concentra asupra subiectului şi că voia să vorbească numai despre Jerome, căci era atins de apetit sexual.

Marţi, 24 ianuarie

Zi de vis. La 5:30, ca un dar al lui Dumnezeu, Daniel şi-a făcut apariţia, s-a aşezat pe un colţ al biroului meu, cu spatele la Perpetua, şi-a scos agenda şi a murmurat:

— Cum ar fi să ne vedem vineri?

Urraaa! Urraaa!

Vineri, 27 ianuarie

Cincizeci şi opt de kilograme şi treizeci şi trei de grame (dar m-am îndopat cu mîncare genoveză), unităţi de alcool: 8, ţigări: 400 (cel puţin aşa simt), calorii: 875.

Ha! Am avut un rendez-vous de vis într-un mic restaurant genovez intim de lîngă apartamentul lui Daniel.

— Ăăă… păi… o să iau un taxi, am bîiguit eu, jenată, după aceea, pe cînd stăteam amîndoi în stradă.

Apoi el mi-a dat la o parte un fir de păr de pe frunte, mi-a cuprins obrazul în palmă şi m-a sărutat cu patimă, cu disperare. O vreme m-a ţinut strîns lipită de el, apoi mi-a şoptit pe un ton gutural:

— Nu cred că o să ai nevoie de taxiul ăla, Jones.

În clipa în care am ajuns în apartamentul lui, ne-am năpustit unul asupra celuilalt ca nişte fiare: pantofi, haine au fost zvîrlite toate care-ncotro prin cameră.

— Cred că fusta asta nu se simte prea bine, a murmurat el. Cred că ar trebui să zacă puţin pe podea.

Cînd a început să-i desfacă fermoarul, mi-a şoptit:

— Asta e doar aşa, de amuzament, bine? Nu cred că e cazul să ne implicăm afectiv.

Apoi, o dată avertismentul lansat, şi-a făcut mai departe de lucru cu fermoarul. Dacă nu era Sharon şi discuţia despre futangeală şi dacă tocmai n-aş fi terminat de băut cea mai mare parte dintr-o sticlă de vin, cred că m-aş fi prăvălit neputincioasă în braţele lui. Aşa însă, am sărit în picioare şi mi-am tras fusta la loc.

— Asta e o porcărie de neimaginat, l-am repezit eu. Cum îndrăzneşti să fii atît de frivol, de laş şi de disfuncţional? Nu mă interesează futangeala afectivă. Adio.

A fost grozav. Merita să-i vadă cineva mutra. Dar acum, o dată ajunsă acasă, m-a năpădit deprimarea. Oi fi avut eu dreptate, dar îmi cunosc răsplata: voi sfîrşi singură, devorată de un lup alsacian.

1. În Marea Britanie, ca şi în alte ţări occidentale, în majoritatea lunilor anului se mai acordă salariaţilor o zi liberă, legată de o sărbătoare laică sau religioasă.

2. Sir Michael Bruce Forsyth, actor britanic de comedie (n. în 1954).

3. Boots, mare lanţ britanic de produse cosmetice şi farmaceutice, care, ca şi alte firme mari din Marea Britanie, are o politică extrem de severă împotriva furtului din magazine şi a agresării cumpărătorilor sau personalului.

4. Revistă apărută iniţial în S.U.A. şi răspîndită ulterior în mai multe ţări, inclusiv Marea Britanie, Reader’s Digest conţine articole condensate şi rezumate de romane.

5. Domnul Darcy, personaj din romanul Mîndrie şi prejudecată de Jane Austen.

6. Cathy, Heathcliff, personaje din celebrul roman La răscruce de vînturi de Emily Brönte.

7. Celebra Self-help book (tradusă şi în româneşte) de medicul psihiatru american John Gray, care încearcă să dea soluţii simple, general aplicabile şi pe înţelesul tuturor problemelor care apar în relaţiile dintre sexe.

8. „Reacţie“ (engl.).

9. Fotbalist englez.

10. Serial tv britanic.

11. Cîntăreţ american, pe numele lui adevărat Vincent Furnier, născut în 1948, care avea obiceiul să poarte un machiaj negru pronunţat în jurul ochilor.

12. „Vile“ înseamnă ticălos (engl.).

13. Henry Hoenigswald, profesor emerit de lingvistică la Universitatea Pennsylvania.

14. Program de verificare automată a ortografiei pe calculator.

15. Jones este un nume foarte răspîndit în Anglia.

16. Self-help books, fenomen foarte răspîndit în Occident, unde astfel de cărţi de popularizare a psihologiei, de „autoajutorare“, ocupă în librării rafturi întregi. Inspirat din filosofii şi practici orientale, curentul merge pe educarea Sinelui prin însuşirea unor tehnici de autoreglare a echilibrului personal.

17. Lord Dennis Healey, membru în Camera Deputaţilor din partea partidului laburist din 1952, fost secretar al apărării, personaj cu sprîncene foarte stufoase.

18. Personaj faimos al unei poveşti olandeze, cu păr nespălat şi unghii lungi, murdare şi neîngrijite.