© 2014 by Editura POLIROM

www. cartearomaneasca.ro

Editura CARTEA ROMÂNEASCĂ

Bucureşti, Calea Victoriei nr. 115, sect. I

ISBN ePub: 978-973-46-4846-7

ISBN PDF: 978-973-46-4847-4

ISBN print: 978-973-23-3102-6

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Dorel Topan, Electro-coat, 2014

Foto autor: © Cato Lein

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Lucian Dan Teodorovici (n. 17 iunie 1975, Rădăuţi) este scriitor, regizor de teatru şi scenarist de film şi televiziune. Este totodată coordonator al colecţiei „Ego. Proză” a Editurii Polirom şi senior editor al săptămînalului Suplimentul de cultură. Între 2002 şi 2006, a fost redactor-şef al Editurii Polirom.

A debutat ca regizor de teatru în 2013, cu spectacolul Prăpădul (după un text de Attila Bartis), la Teatrul Naţional din Iaşi. Tot în 2013, a pus în scenă la Ateneul Tătăraşi din Iaşi spectacolul Sînt o babă comunistă, o dramatizare după cartea semnată de Dan Lungu. Ca dramaturg, a fost selectat în volumul Antologia DramatIS (Editura Cartea Românească, 2008). Cărţi publicate: Cu puţin timp înaintea coborîrii extratereştrilor printre noi (1999, 2005), Lumea văzută printr-o gaură de mărimea unei ţigări marijuana (2000), Circul nostru vă prezintă: (2002, 2007), Atunci i-am ars două palme (2004), Celelalte poveşti de dragoste (2009, 2013), Matei Brunul (2011, 2014). Cărţile sale au fost traduse şi publicate în SUA, Franţa, Germania, Spania, Italia, Ungaria, Polonia, Bulgaria, Macedonia şi Turcia.

UNU + UNU (+ UNU…)

Personajele:

CRISTIAN

TÂNĂRUL 1

TÂNĂRUL 2

CUMNATUL

REPORTERA

CAMERAMANUL

POVESTITORUL

Notă:

Didascaliile introductive din toate cele opt scene vor fi citite de un POVESTITOR. Acesta va sta în primele rânduri din public şi va vorbi la microfon. Personajele vizate de didascalii se vor conforma în totalitate spuselor acestui POVESTITOR – vor repeta adică gesturile sau mişcările impuse de didascalii şi citite de el. Restul didascaliilor, evident, au doar un rol funcţional, nu se cere lecturarea lor de către POVESTITOR.

1.

POVESTITORUL: Decorul este unic, minimalist, valabil pentru toate scenele. Trei stâlpi de curent, aşezaţi în linie, cu cabluri electrice între ei. Stâlpii pot fi mici, stilizaţi, astfel încât personajele să ajungă până sus, punându-se în şezut pe vârfurile lor. Se poate folosi, bineînţeles, şi sugestia stâlpilor mari de beton, care să se prelungească dincolo de cadrul vizibil al scenei. În ambele situaţii însă, e necesar să apară cabluri electrice între stâlpi. Piesa e scrisă pe viziunea stâlpilor stilizaţi.

Între stâlpi, două bănci: una între primul şi al doilea, alta între al doilea şi al treilea, aşezate în aceeaşi linie. Stâlpii şi băncile sunt poziţionate în profunzimea scenei, astfel încât să rămână spaţiu de joc şi în faţă.

Întreaga piesă se desfăşoară în a doua parte a zilei, între prânz şi seară.

Intră CRISTIAN, aproximativ 35 de ani. Îmbrăcat simplu, pantofi oarecare, pantaloni de tergal, cămaşă cu mânecile suflecate. Înconjoară primul stâlp, privind în sus. Loveşte uşor cu pumnul, de parcă i-ar încerca rezistenţa, într-un gest inutil până la urmă. Pare nemulţumit, merge către următorul stâlp, cel din mijloc. Urcă pe bancă, în picioare. Loveşte cu pumnul, la fel de inutil, şi-n al doilea stâlp. Dă din cap, nemulţumirea pare să-i fi crescut, dar nu e legată de rezistenţa stâlpului. Se aşază pe bancă, îşi pune capul în mâini pentru câteva clipe. Apoi, brusc hotărât, se ridică, se urcă iarăşi pe bancă în picioare, începe să se caţere pe stâlp, până ajunge aproape de vârful lui. Cocoţat acolo, aruncă o privire largă asupra perspectivei. Clatină încă o dată din cap, patetic, apoi pare a-şi aduna curajul pentru gestul final. Se apleacă, îndreptându-şi caraghios capul spre pământ, se ţine cu o singură mână, îndepărtându-şi astfel corpul de stâlp, senzaţia fiind că, în orice clipă, şi-ar putea da drumul în cap. După o înţepenire de câteva secunde în poziţia asta, se răzgândeşte. Se lipeşte din nou de stâlp, cu mâna liberă caută prin buzunare, găseşte telefonul mobil. Apasă cu o singură mână pe butoane, apelează pe cineva, duce telefonul la ureche.

CRISTIAN: Alo. Salut, eu sunt. (Pauză.) Da, ştiu că ştii cine e, dar aşa mi-a venit să-ţi spun, e un reflex. (Pauză.) Păi, şi ăsta e un motiv să te enervezi? (Pauză. Îndepărtează telefonul de ureche, se uită la ecran, apoi îl duce la ureche din nou.) E trecut de patru. (Pauză.) Şi de unde puteam să ştiu că dormi la ora asta? (Pauză.) Da, e weekend, ştiu, oamenii se odihnesc după-amiază… În fine. Poţi vorbi sau nu? (Pauză.) Acum nici nu-mi mai vine să-ţi spun, dar până la urmă ce mai contează. Uite… (Pauză lungă, CRISTIAN trage adânc aer în piept, ezită.) Îţi spun, îţi spun. Uite, eu sunt acum pe-un stâlp. (Pauză. Ridică vocea.) Pe un stâlp. (Pauză.) Stâlp. Stâlp de curent electric. (Pauză.) La capătul străzii mele, aproape de fabrica ta de pavele. (Pauză.) Da. (Pauză.) Păi, ce să fac aici?… Stau. Stau cocoţat pe stâlp. (Pauză.) Nu, nu de asta te-am deranjat. Voiam doar să-i spui surorii tale că… (Pauză. Se enervează uşor.) Bine, am înţeles: surorii tale, adică nevestei mele. Eşti mulţumit aşa? Voiam să te rog să-i spui că… (Pauză. E evident că celălalt l-a întrerupt. CRISTIAN îi ascultă vorbele în telefon, iritarea provocată de ceea ce îi spune creşte vizibil.) Bine, domnule, mi-e clar că nu trebuia să te sun pe tine. Omul care munceşte îşi face somnul de odihnă sâmbătă după-amiază. Omul care nu munceşte stă cocoţat pe-un stâlp şi-l deranjează pe omul care munceşte. (Pauză.) Ştiu, ştiu, să ai o fabrică de pavele e o mare responsabilitate şi-o muncă de rob. Evident, mă îndoiam eu de asta? Vai de capul surorii tale, ce naiba a găsit la mine, săraca de ea… Un trântor cu facultate. (Pauză ceva mai lungă.) Păi, am recunoscut deja. Tot ce spui tu şi încă multe altele pe deasupra. Aşa că hai să n-o mai lungim: tocmai de asta te-am sunat, să-ţi spun că vă scutesc de-acum înainte de povară. Nu m-am urcat pe stâlpul ăsta doar ca să am de unde să te sun şi să-ţi deranjez somnul de după-amiază. Am de gând să-mi dau drumul în cap de-aici. (Pauză.) Normal că-s tâmpit, doar tocmai m-ai lămurit că nu mă duce mintea. Aşa că mă arunc drept în capul meu tâmpit, ca să nu mai încurc lumea. (Pauză.) Poţi să vii şi cu avionul, oricum până ajungi tu totu-i gata. Nu eşti la fabrică, aşa că o să-ţi ia ceva timp. (Pauză.) La revedere. Nu te mai deranjez. Adică… Mă rog, nu la revedere. Nu ţin prea mult să ne-ntâlnim şi dincolo. (Pauză.) Poftim? (Pauză. Pufneşte.) Nu ştiu, domnule. Să vândă sora ta apartamentul, dacă de asta-ţi pasă în momentul ăsta. Să vândă şi să-ţi plătească datoria. (Pauză. Se enervează din nou.) Auzi, ştii ce? N-am avut doar eu nevoie de banii ăia, am făcut amândoi împrumutul ăla de la bancă. Şi, în plus, nu mi-a venit mie ideea să-ţi cerem ţie bani ca să acoperim împrumutul. O să te descurci tu, sunteţi în familie. Familia voastră, frate şi soră. Acum ce vrei: să trăiesc eu cu forţa, ca să-ţi plătesc datoria? (Pauză.) Nu. Gata, chiar nu mai am timp, am treabă. (Pauză.) Bine, domnule, n-am treabă, asta nu e treabă. Am şi eu o nevoie, da? Am nevoia de a mă arunca în cap. Şi cu asta am încheiat. La revedere.

Închide telefonul nervos, îl pune la loc în buzunar. După câteva clipe, pufneşte în râs.

CRISTIAN (pentru sine): Poftim, nu m-am lăsat, tot „la revedere” i-am spus…

Se uită în sus, la cât i-a mai rămas până în vârful stâlpului. Se caţără încă jumătate de metru. De-acolo, reia poziţia caraghioasă de dinaintea apelului: îşi îndreaptă capul spre pământ, se dezlipeşte de stâlp, ţinându-se doar cu o mână, aşteptând impulsul de a se arunca.

2.

POVESTITORUL: În timp ce CRISTIAN aşteaptă impulsul decisiv, în poziţia deja descrisă, în scenă intră TÂNĂRUL 1, urmat de TÂNĂRUL 2. N-au mai mult de 20 de ani. TÂNĂRUL 1 apare fluierând, cu mâinile în buzunare, ţanţoş. TÂNĂRUL 2, ceva mai sfrijit, are o ţigară stinsă între buze.

Cei doi îl observă imediat pe CRISTIAN, cocoţat pe stâlp. Şi acesta îi vede, ceea ce-l face să revină brusc la poziţia lipită de stâlp. Se încruntă, îi priveşte.

Tinerii se înveselesc, au un schimb complice de priviri, se apropie de stâlpul din mijloc.

TÂNĂRUL 1: Ce faci, prietene?

TÂNĂRUL 2: Chiar aşa, prietene, ce faci?

CRISTIAN nu răspunde, e vădit deranjat de prezenţa celor doi.

TÂNĂRUL 1 (spre TÂNĂRUL 2): Eu zic că fură curent.

TÂNĂRUL 2: Fură curent.

TÂNĂRUL 1 (spre CRISTIAN): Ha, asta-i haios: amândoi zicem că furi curent. (Spre TÂNĂRUL 2): Nu-i aşa că-i haios?

TÂNĂRUL 2: Clar că-i haios.

CRISTIAN întoarce capul, enervat.

TÂNĂRUL 1: Ce ai? Ţi-a mâncat mâţa limba?

TÂNĂRUL 2: Ţi-a mâncat mâţa limba?

Izbucnesc amândoi în râs. Hohotesc o vreme, TÂNĂRUL 1 e primul care se opreşte. Începe să se scarpine în cap, gânditor. Se aşază pe bancă. Celălalt, atent la reacţiile prietenului său, stăpânindu-şi la rându-i hohotele, se aşază pe banca cealaltă. Discută între ei.

TÂNĂRUL 1: Auzi, cum vine asta: „Ţi-a mâncat mâţa limba”? Ce, mâţele mănâncă limbi?

TÂNĂRUL 2: Chiar: mănâncă mâţele limbi?

CRISTIAN, privindu-i de sus cu o expresie perplexă, clatină din cap.

TÂNĂRUL 1: Ai mei aveau o mâţă, mânca păsări.

TÂNĂRUL 2: Mâţele mănâncă păsări.

TÂNĂRUL 1: Se cocoţa pe geam şi mânca păsări. Vrăbii în primul rând, dar şi rândunele. Odată a căzut de la etajul patru. Şi-a rupt picioarele din spate şi coloana. S-a târât încă vreo doi ani, că nu mai putea merge. Dacă ai coloana ruptă, nu prea mai poţi merge.

TÂNĂRUL 2: Nţţ. Nu prea mai poţi merge.

TÂNĂRUL 1: Asta am spus şi eu.

TÂNĂRUL 2: Exact: asta ai spus şi tu.

TÂNĂRUL 1 se uită peste cap, în sus, la CRISTIAN. Şi începe să râdă din nou. Exact aceleaşi lucruri le face şi TÂNĂRUL 2.

TÂNĂRUL 1: Ce faci acolo, furi curent?

TÂNĂRUL 2: Furi curent?

CRISTIAN nu răspunde, dă din mână a lehamite. Cei doi tineri se ridică, vin iarăşi la baza stâlpului.

TÂNĂRUL 1: Nu vrei să ne zici ce faci?

TÂNĂRUL 2: Ce faci?

CRISTIAN (oftează): Stau pe stâlp, atât. Dar voi ce faceţi aici?

TÂNĂRUL 1 bagă mâna în buzunar şi scoate nişte zaruri, pe care le agită puţin, demonstrativ.

TÂNĂRUL 1: Am venit să jucăm barbut.

TÂNĂRUL 2: Barbut.

TÂNĂRUL 1 (arată cu mâna în dreptul stâlpului din mijloc, spre faţa scenei): Ăsta e locul în care jucăm.

TÂNĂRUL 2 (arată cu mâna în aceeaşi direcţie): Aici jucăm.

CRISTIAN (oftează din nou, dă ochii peste cap): Şi n-aţi putea azi, măcar pentru cinci minute, să jucaţi ceva mai încolo? Am o treabă aici.

TÂNĂRUL 1: Să furi curent, ai?

TÂNĂRUL 2: Ai?

CRISTIAN (enervat, ridică vocea): Cum naiba să fur curent? De parcă aş şti cum să fac! Ce, curentul se fură aşa, pur şi simplu, de pe stâlp?

Cei doi tineri rămân o clipă cu gurile căscate, privind spre CRISTIAN. Apoi, TÂNĂRUL 1 reia gestul meditativ făcut anterior, scărpinându-se în cap. Se aşază pe bancă, urmat de TÂNĂRUL 2.

TÂNĂRUL 1 (spre TÂNĂRUL 2): Auzi, tu ştii cumva cum se fură curentul?

TÂNĂRUL 2 (spre TÂNĂRUL 1): Cum se fură curentul?

TÂNĂRUL 1: Păi, tocmai te-am întrebat asta.

TÂNĂRUL 2: Da, asta m-ai întrebat.

TÂNĂRUL 1: Şi tu nu mi-ai răspuns.

TÂNĂRUL 2: Nu ţi-am răspuns.

TÂNĂRUL 1: Doar nu-l poţi băga într-o pungă.

TÂNĂRUL 2: N-ar încăpea în pungă.

TÂNĂRUL 1: Eşti tâmpit? N-ar sta în pungă. Cum să stea curentul în pungă?

TÂNĂRUL 2: Pungile nu-s bune pentru curent.

TÂNĂRUL 1: Cu toate că-s din celofan, ştii? Şi asta înseamnă că nu conduc curent, aşa că nu te curentează curentul prin ele.

TÂNĂRUL 2: Curentul nu curentează.

TÂNĂRUL 1: Nu, mă. Nu curentează prin celofan.

TÂNĂRUL 2: Pungile-s bune pentru curent.

TÂNĂRUL 1: Asta ziceam şi eu.

TÂNĂRUL 2: Exact.

TÂNĂRUL 1: Ştii ceva? Hai să jucăm barbut.

TÂNĂRUL 2: Hai să jucăm barbut.

Sub privirile mirate ale lui CRISTIAN, cei doi tineri se ridică. Vin mai în faţa scenei, se aşază ciuci, TÂNĂRUL 1 scoate din buzunar zarurile şi nişte bancnote. TÂNĂRUL 2 scoate, la rândul său, câteva bancnote din buzunar.

TÂNĂRUL 1 (vesel): Să dăm o gheară, pune banu’ jos.

TÂNĂRUL 2 (la fel de vesel): Pun banu’ jos.

Amândoi pun câte o bancnotă jos, TÂNĂRUL 1 aruncă zarurile. Joacă barbut în tăcere. Se lasă liniştea pe scenă, se-aude doar rostogolirea zarurilor. CRISTIAN se uită într-o parte, în cealaltă, îngrijorat. Apoi îi priveşte ţintă pe cei doi. Încearcă un fluierat către ei. Nu-i iese. Mai încearcă să fluiere o dată. Un sunet slab, jalnic, abia deosebit de o expirare banală. Renunţă să mai fluiere.

CRISTIAN: Domnilor… (Cei doi îşi continuă jocul, fără a-l lua în seamă.) Domnilor, vă rog… (Tot nu reuşeşte să le atragă atenţia.) Domnilor, dacă nu vă supăraţi… (Nici o reacţie din partea lor, continuă să rostogolească zarurile. CRISTIAN se încruntă, în mod clar enervat. Urlă către cei doi tineri.) Domnilor, ce naiba!

Cei doi tresar în acelaşi moment. Ridică privirile mai întâi spre CRISTIAN, apoi se uită unul la celălalt.

TÂNĂRUL 1: A ţipat la noi?

TÂNĂRUL 2: La noi, da.

TÂNĂRUL 1: Ne-a deranjat din barbut? Tocmai aici, în locul în care jucăm de doi ani? Tocmai aici, în locul nostru?

TÂNĂRUL 2: Fix în locul nostru.

TÂNĂRUL 1: Eu zic că trebuie să luăm măsuri.

TÂNĂRUL 2: Da. Să-i luăm măsurile.

TÂNĂRUL 1: Ce-i cu tine? Cum adică să-i luăm măsurile? Ce, suntem croitori? Eu ziceam să-l croim.

TÂNĂRUL 2: Să-l croim.

TÂNĂRUL 1 (râde uşor): E haios. Croitorii croiesc. Noi nu suntem croitori, dar tot îl croim. Înţelegi? Nu numai croitorii croiesc.

TÂNĂRUL 2 (râde şi el): Croitorii nu croiesc.

TÂNĂRUL 1: Ba da. Croitorii croiesc, dar noi nu suntem croitori.

TÂNĂRUL 2: Şi-atunci nu-l croim?

TÂNĂRUL 1: Îl croim, dar altfel. Îl croim cum nu croiesc croitorii.

TÂNĂRUL 2: Croitorii croiesc cum nu croim noi.

TÂNĂRUL 1: Ai văzut c-ai priceput? Ştiam eu că eşti băiat deştept.

TÂNĂRUL 2: Şi eu ştiam că eşti băiat deştept.

TÂNĂRUL 1: Hai să-l croim.

TÂNĂRUL 2: Să-l croim.

Se ridică amândoi în acelaşi timp, vin către stâlp. CRISTIAN îi priveşte îngrijorat. Cei doi se urcă pe câte o bancă, de-o parte şi de alta a lui.

CRISTIAN (speriat): Ce vreţi să faceţi, domnilor?

TÂNĂRUL 1: N-ai auzit? Te croim un pic.

TÂNĂRUL 2: Un pic.

CRISTIAN: Nu, staţi!

Cei doi tineri ajung cu mâinile la picioarele lui CRISTIAN. Fiecare dintre ei îl apucă de câte un picior şi începe să tragă. CRISTIAN priveşte disperat spre sârme. Ţipă către cei doi.

CRISTIAN: Prin sârme trece curent. Dacă pun mâinile pe ele, mă curentez şi eu, dar vă curentaţi şi voi. Murim toţi trei. Pentru mine nu-i o problemă, că oricum asta vreau să fac. Dar voi o să muriţi degeaba.

Cei doi se opresc. TÂNĂRUL 1 îşi desprinde o mână de pe piciorul celui de pe stâlp, se scarpină în cap, meditativ. Apoi se aşază pe bancă. TÂNĂRUL 2 îi repetă gesturile, aşezându-se pe banca lui.

TÂNĂRUL 1: Ciorile care se aşază pe sârmă nu mor.

TÂNĂRUL 2: Nu mor.

TÂNĂRUL 1: Nici vrăbiile.

TÂNĂRUL 2: Nici vrăbiile.

TÂNĂRUL 1: Nici porumbeii.

TÂNĂRUL 2: Nici porumbeii.

TÂNĂRUL 1: Odată am văzut o veveriţă. Avea o alună în gură. Sau o ghindă. Că nucă nu părea să fie.

TÂNĂRUL 2: De unde nuci?

TÂNĂRUL 1: Păi, şi alune sau ghinde de unde? De unde ştia ea, de-acolo!

TÂNĂRUL 2: De-acolo, da.

TÂNĂRUL 1: Şi umbla pe sârmă şi n-avea nici pe dracu’.

TÂNĂRUL 2: Sigur că n-avea nici pe dracu’.

TÂNĂRUL 1: Eu zic să-l croim.

TÂNĂRUL 2: Şi eu zic tot să-l croim.

CRISTIAN: Domnilor, staţi puţin. Staţi, că lucrurile-s mai complicate decât spuneţi voi. Dacă pui mâna pe-o singură sârmă, nu păţeşti nimic. De asta supravieţuiesc ciorile, porumbeii şi veveriţele.

TÂNĂRUL 1 (spre CRISTIAN): Şi vrăbiile.

TÂNĂRUL 2 (spre CRISTIAN): Şi vrăbiile.

CRISTIAN: Şi vrăbiile. Dar dacă pun mâinile pe ambele sârme, eu devin conductor.

TÂNĂRUL 1 (nelămurit): Conductor de tren?

TÂNĂRUL 2 (nelămurit): Conductor de tren?

CRISTIAN (din nou perplex): Conductor de curent, nu de tren.

TÂNĂRUL 1: Şi ce treabă are trenul cu curentul?

TÂNĂRUL 2: Da. Ce, trenul merge pe curent?

CRISTIAN: Da, normal. Merge pe curent. Asta doar dacă nu mergeţi cu un tren vechi, dintr-ăla pe aburi. Sau ceva mai nou, dar tot vechi, pe motorină.

TÂNĂRUL 1: Unde să mergem?

TÂNĂRUL 2: Chiar: unde să mergem?

CRISTIAN (exasperat): Unde vreţi voi!

TÂNĂRUL 1: Noi nu vrem să mergem nicăieri.

TÂNĂRUL 2: Nicăieri.

CRISTIAN (dând ochii peste cap): Dar nici n-am zis să mergeţi! Eu ziceam doar că devin conductor de curent dacă pun mâna pe sârme. Iar dacă voi puneţi mâna pe mine, muriţi şi voi. Atât am zis.

Cei doi tineri se privesc unul pe celălalt, tot nelămuriţi.

TÂNĂRUL 1: E nebun, nu-i aşa?

TÂNĂRUL 2: Nu-i aşa?

TÂNĂRUL 1: Ştii ce zic eu? Să nu riscăm cu nebunul. Hai să luăm nişte pietre. Îl croim cu pietre.

TÂNĂRUL 2: Cu pietre.

TÂNĂRUL 1 şi TÂNĂRUL 2 caută împrejur. Nici urmă de piatră.

TÂNĂRUL 1: Hai să luăm de-acolo nişte pietre. (Arată spre dreapta.) De la fabrica aia de pavele.

TÂNĂRUL 2: La fabrica aia de pavele sunt pietre.

TÂNĂRUL 1 (ridicându-se): Haide.

TÂNĂRUL 2 (ridicându-se): Haide.

Se îndreaptă amândoi spre ieşirea din scenă. CRISTIAN priveşte în urma lor şi-şi face o cruce mare. Se dezechilibrează, e cât pe ce să cadă. Se prinde în ultimul moment.

3.

POVESTITORUL: După ce se redresează, Cristian îşi reia poziţia de aruncare. Capul aplecat mult, o mână desprinsă de pe stâlp. Exact în clipa asta intră CUMNATUL. Nervos, transpirat, obosit, îmbrăcat la repezeală. Îl vede pe CRISTIAN, dă să-i spună ceva, însă respiraţia sacadată, în căutare de aer, îl opreşte. Se apleacă, aşezându-şi mâinile pe genunchi şi străduindu-se să-şi regăsească ritmul respiraţiei. CRISTIAN, văzându-l la rândul său, îşi îndreaptă corpul, dă din nou ochii peste cap şi, ţinându-se cu o mână de stâlp, îşi pune cealaltă mână în şold.

CRISTIAN (pentru sine): E clar, am una dintre zilele mele ghinioniste. (Către CUMNAT.) N-ai fi putut să mai întârzii un minut?

CUMNATUL (agitat): Cristi… Nu te arunca, frate.

CUMNATUL se repede la piciorul stâlpului, se pune în fund sub el. CRISTIAN, uimit de reacţia CUMNATULUI său, se prinde cu ambele mâini de stâlp şi se aburcă pe vârful lui. Cu grijă, se pune cu fundul pe vârful stâlpului, privind nelămurit în jos, spre cel de dedesubt.

CRISTIAN: Te-a prins brusc dragostea de frate? Mă rog, fie şi prin alianţă. La telefon, nu păreai deloc aşa de interesat de soarta mea, îmi vorbeai doar de datoria pe care o am la tine.

CUMNATUL (fără să se uite la el): Se mai schimbă omul. (Ridică bărbia, îl priveşte peste cap.) Nu te arunca, frăţioare. Eşti tânăr, în puteri. Ai o viaţă înainte. (Priveşte peste umăr în dreapta, apoi în stânga.) Şi-apoi, oricum, sunt eu aici. Nu te las. Dacă te arunci, cazi pe mine. Poate mă omori. Poate mă schilodeşti. Cum o să trăieşti cu asta pe cap?

CRISTIAN (pufneşte): Cred că nu prea înţelegi. Păi, tocmai asta e: n-o să trăiesc nici cu asta, nici cu altceva pe cap. N-o să mai trăiesc deloc. (Pauză.) Dar tot nu pricep: de ce-ţi pasă aşa, deodată? (Îi vine o idee, i se iţeşte un zâmbet cald, cât o speranţă.) Ai vorbit cu soţia mea, aşa-i? Ea te-a făcut să-ţi schimbi părerea. Te-a trimis aici să mă păzeşti până ajunge…

CUMNATUL (fără să-şi schimbe poziţia, dă larg din mâini): Am vorbit, naiba să mă ia. Dar abia după ce-am sunat-o pe reportera aia de la televiziune. C-aşa e omul. Dacă nu gândeşte de două ori înainte să taie o dată…

CRISTIAN (îngrijorat): Ce-ai făcut? Ai sunat la televiziune? Pe cine? De ce?

CUMNATUL (supărat pe el însuşi): Ce puteam să fac? M-am gândit că, dacă tot e să te faci de râs, măcar să te ştie toţi. Şi m-am mai gândit că poate te răzgândeşti, dacă afli că te vede atâta lume. Doar n-o să te arunci în direct, la televiziune, nu?

CRISTIAN (pufneşte): Şi vine?

CUMNATUL: Tocmai asta e, că vine. (Se uită la ceas.) E cinci fără zece. Trebuie să ajungă.

CRISTIAN: Păi, şi-atunci, de ce eşti supărat? Nu asta voiai?

CUMNATUL (dă iar din mână): Pentru că pe urmă am vorbit cu nevastă-ta şi…

CRISTIAN: Vine şi ea?

CUMNATUL: Mai încolo. Lucrează, săraca, şi sâmbăta ca să aibă ce să-ţi pună pe masă. Iar azi trebuie să lucreze peste program. Mi-a zis că nu întârzie peste ora şase şi m-a rugat să-ţi transmit să nu te-arunci până n-ajunge şi ea.

CRISTIAN: Poftim?!

CRISTIAN îşi plesneşte palmele una de alta, iritat. Speriat de zgomotul palmelor, CUMNATUL sare din loc, depărtându-se de stâlp.

CRISTIAN: Gata, hai să-ncheiem povestea asta. E de-a dreptul stupid.

Dă să se ridice pe vârful stâlpului.

CUMNATUL (urlă): Stai!

CRISTIAN e cât pe ce să cadă, alunecă puţin, se prinde în ultimul moment de stâlp.

CRISTIAN: Ai înnebunit? Ce urli aşa? Văd că mă faci tu să mor accidental, în loc s-apuc eu să mă arunc.

CUMNATUL (nervos): Ce să-ţi zic! Te fac eu să mori acci… (Se opreşte brusc; o clipă e gânditor, apoi figura i se destinde.) Accidental. Accidental?

CRISTIAN: Accidental, neaccidental, lasă-mă în pace. Du-te de unde-ai venit. Haide, că n-am chef să-mi vină ăia de la televiziune înainte. Şi nici pe tine nu te vreau drept martor. Aş prefera ca ultimii oameni pe care-i văd să fie alţii. Sau să nu fie nici unul.

În timp ce CRISTIAN vorbeşte, CUMNATUL îşi scoate telefonul mobil şi apelează pe cineva, după care îl duce la ureche. Imediat după asta, ridică un deget spre CRISTIAN, fără să-l privească, atenţionându-l astfel să tacă.

CUMNATUL: Tot eu sunt. (Pauză.) Da, e pe stâlp, nebunul. Dar nu de asta te-am sunat, n-am timp de palavre. Ascultă, cum ziceai că e asigurarea aia a lui? (Pauză.) Aha. Şi dacă nu-i sinucidere? (Pauză.) Ei, uite-aşa. Să zicem c-a urcat pe stâlp pentru… Nu ştiu, naiba ştie. A urcat să fure curent. A urcat acolo şi-a căzut de-acolo în cap, complet ac-ci-den-tal. Ţi-ai mai lua banii în cazul ăsta? (Pauză. Pe chipul cumnatului se întinde un zâmbet lung, satisfăcut.) Mulţumesc. Hai, pa, că n-am timp. (Pauză.) Da, normal: dacă se întâmplă ceva, te anunţ. Tu vezi-ţi de treabă liniştită. Pa.

Se întoarce triumfător, cu un zâmbet larg, spre CRISTIAN.

CUMNATUL: Băi, cumnate… Dragul meu cumnat… (Cu mâna dreaptă, face un gest ca de invitaţie.) Aruncă-te!

CRISTIAN (încurcat, încruntându-se): Cu ea ai vorbit?

CUMNATUL (tot zâmbitor): Cu ea.

CRISTIAN: Despre ce era vorba? Ce asigurare?

CUMNATUL (satisfăcut, calm): Poate ai uitat, dar când aţi făcut creditul, ai semnat şi o asigurare de viaţă. În caz că mori ac-ci-den-tal. Banca te obligă la asigurare, ca să nu rămână biata soră-mea cu o aşa datorie. Eu v-am împrumutat, soră-mea a rambursat cea mai mare parte a împrumutului, dar şi-a mai lăsat un pic şi-n buzunare, aşa, pentru zile negre. Poate nu ştiai nici asta, dar cât timp împrumutul nu-i lichidat complet, asigurarea pe viaţă funcţionează. Dar să vezi întâmplare: e mult mai mare decât restul sumei rămase de lichidat. E mai mare şi decât datoria pe care o aveţi la mine. Aşa că pofteşte. Tu ocupă-te să mori, eu o să mă ocup de partea accidentală. Dar grăbeşte-te, că imediat apare aia de la televiziune. Şi ea vine aici pentru o sinucidere, aşa cum am apucat să-i spun. Nu pentru o moarte accidentală.

CRISTIAN se încruntă, se strâmbă dezgustat, pricepe toată tărăşenia. Se ridică iar, aşezându-se în fund, pe vârful stâlpului. Îşi încrucişează braţele la piept, ceea ce-l nemulţumeşte vădit pe cel de jos.

CRISTIAN: Să-i aşteptăm atunci. O să mă arunc în faţa tuturor, cu camera de filmat pe mine. Să fie clar că mă omor eu, din proprie voinţă.

CUMNATUL (enervat): Mă, dar tu n-ai pic de ruşine? După ce n-ai făcut nici o brânză toată viaţa, n-ai atâta obraz ca măcar să mori cu folos? Ce contează dacă lumea ştie că te-ai omorât singur sau că ai căzut? Pentru tine-i tot un drac. Pentru nevastă-ta şi pentru mine, lucrurile se schimbă. Hai, nu te prosti: aruncă-te-n cap şi gata, am rezolvat problema. Ce mare căcat?

CRISTIAN (hohoteşte uşor, apoi vorbeşte mai mult pentru sine, chiar dacă i se adresează CUMNATULUI): Lumea… (Pauză, reia.) Lumea e suma perspectivelor noastre. Eu o privesc de-aici, de sus, din punctul ăsta. În toată lumea asta mare, cu miliarde de oameni, numai eu sunt în clipa asta în punctul ăsta. Perspectiva mea e unică. Tu mă priveşti de-acolo, de jos, fără să-ţi dai seama că şi tu eşti unic în lume. Numai tu ai în faţă perspectiva asta.

CUMNATUL: Ce naiba tot bolboroseşti acolo?

CRISTIAN: Fiecare om are o perspectivă unică, în fiecare moment prezent. Iar lumea e compusă din toată suma asta de perspective. Unu + unu + unu + unu + unu… Lumea e suma totală. Şi-acum, fii atent: dacă din suma asta ai eliminat o singură cifră, un unu, nu mai ai aceeaşi sumă totală. E o altă sumă. Iar suma e lumea şi lumea e suma. Îţi dai seama că, dacă mă arunc, suma se schimbă, deci lumea se schimbă? Dispariţia unei singure fiinţe, deci a perspectivei acelei fiinţe, anulează lumea şi duce la apariţia altei lumi, una cu totul nouă. Pricepi măcar asta? Dacă mă arunc, lumea ta moare odată cu mine. Şi nu te duce capul să înţelegi atâta lucru…

CUMNATUL: La filosofii dintr-astea eşti bun. La atât eşti bun. Dar îţi aduc filosofiile astea vreun ban? Ce-i mai bine, să faci filosofii sau pavele?

Îl priveşte lung şi dispreţuitor pe CRISTIAN, care se uită-n zare, transpus. Apoi, cu paşi înceţi, se apropie de stâlp, în timp ce CRISTIAN îşi continuă discursul.

CRISTIAN: Am citit undeva că, într-o secundă, se nasc trei oameni pe lume şi mor aproape trei. Asta înseamnă că lumea în care trăim e cu totul alta de cinci-şase ori pe secundă. Şi nici nu ne dăm seama de asta.

Se lasă tăcerea. CUMNATUL a ajuns sub stâlp. E clar că pregăteşte ceva. CRISTIAN, prins cu gândurile sale, nu-l mai urmăreşte.

CUMNATUL (brusc, urlă din toţi rărunchii): Hăăăăăăă!

CRISTIAN (revenindu-şi din visare, fără să se sperie însă, spre CUMNAT): Serios? Ce să cred: că ţi s-a părut că sughit sau c-ai vrut să-mi aranjezi accidentul de care vorbeai mai înainte?

CUMNATUL (pocnindu-şi dezamăgit palmele): Eşti dracu’ gol, ăsta eşti tu. Dracu’ gol. Filosofu’ lu’ peşte. Să te ia naiba!

CRISTIAN, în aceeaşi poziţie, zîmbeşte. Privirea îi e atrasă apoi, brusc, în stânga lui, către intrarea din dreapta a scenei, de unde se-aud zgomote. CUMNATUL priveşte şi el într-acolo.

4.

POVESTITORUL: Intră în scenă REPORTERA, aproximativ 25 de ani, urmată de CAMERAMAN, care n-are mai mult de 40. Femeia e agitată, are un microfon în mână, vine direct sub stâlp. CAMERAMANUL, atent, profesional, se aşază în mijlocul scenei, cu spatele la public, ducând camera pe umăr, pregătit să filmeze.

REPORTERA: Uf, bine c-am ajuns. (Se uită la ceas, dă din cap nemulţumită.) Drumul e blocat, nişte idioţi au scos câteva pachete cu pavele de piatră în mijlocul drumului. Nu se mai satură. Lucrează şi-n weekend, asta înţeleg. Dar să le pui în mijlocul drumului, să nu se mai poată trece…

CUMNATUL (impacientat): Unde-aţi văzut asta?

REPORTERA (arată cu mâna spre intrare): Peste drum, într-acolo. E o fabrică de pavele, se vede şi de-aici.

CUMNATUL: Ştiu, e a mea. Dar nu lucrează nimeni azi acolo. E doar paznicul… (Pauză. CUMNATUL se plesneşte cu mâna peste frunte.) Să vezi că iar s-a îmbătat, nebunul.

Ţâşneşte din scenă, fără a mai privi în urmă. CRISTIAN, de pe stâlp, începe să râdă cu poftă. REPORTERA îl priveşte uimită, apoi dă din umeri indiferentă. Priveşte spre CAMERAMAN.

REPORTERA: E gata totul? (Îşi consultă din nou ceasul.) În două minute şi patruzeci de secunde intrăm în direct. (Spre CRISTIAN, care continuă să râdă.) Vă simţiţi bine, domnule? Adică să nu-mi spuneţi că sunteţi vreun nebun, că se duce naibii reportajul meu. Nebunii care se omoară sunt complet neinteresanţi.

CRISTIAN: Nu, staţi liniştită, nu-s nebun. Râd pentru că ăia care-i fură pavelele cumnatului meu au fost pe-aici. S-au dus la fabrică să culeagă pietre pentru a le arunca în mine. E un fel de ironie aici, nu vedeţi? Nici n-am apucat să mor şi simplul meu gest de-a mă urca pe stâlp i-a schimbat deja lumea cumnatului meu.

REPORTERA: I-a schimbat lumea? Sigur vă simţiţi bine? Sună cam ciudat ce-mi spuneţi.

CRISTIAN (încă zâmbind): Nu, vă asigur, nu sunt nebun. Ceea ce am spus venea în continuarea unei idei…

CAMERAMANUL: Două minute.

REPORTERA (neîncrezătoare): Aveţi vreun act doveditor?

CRISTIAN: Act? Am cartea de identitate. Dar la ce vă trebuie?

REPORTERA: Nu-i bună. Mă refeream la un act medical. V-am zis, nu vreau să mă fac de râs: nu prezint un caz cu un nebun ca şi cum ar fi un caz cu un om normal, deprimat, disperat. Vreau doar să mă asigur. Aveţi dosarul medical la dumneavoastră?

CRISTIAN (uluit): Poftim?!

REPORTERA (nemulţumită): Mda, e clar. Mă rog, nu prea mai avem timp. O să folosesc un chestionar scurt, vă rog să-mi răspundeţi cu da sau nu. Aţi înţeles?

CRISTIAN, tot mai uimit, o fixează cu privirea, fără să-i răspundă. REPORTERA scoate rapid un carnet şi-un pix din poşetă. La fiecare răspuns al lui CRISTIAN, va bifa în acest carneţel.

REPORTERA: V-am zis că n-avem timp. Haideţi, ajutaţi-mă măcar cu atât, dacă acte doveditoare n-aveţi.

CAMERAMANUL: Un minut şi douăzeci de secunde.

REPORTERA: V-a înşelat nevasta?

CRISTIAN: Nu, de unde v-a venit?

REPORTERA (bifează în carneţel şi continuă): Vă rog, da sau nu, atât. Sunteţi gay şi vă simţiţi exclus de societate?

CRISTIAN: Ce naiba? Nu sunt, normal.

REPORTERA (ridică privirea): Nu sunteţi normal?

CRISTIAN: Nu, normal că nu sunt gay!

REPORTERA: Dar sunteţi normal?

CRISTIAN (exasperat): Da!

REPORTERA (zâmbind): În regulă, nu vă enervaţi. Double check, ştiţi… (Brusc.) Aveţi vreo boală incurabilă?

CRISTIAN: Nu.

REPORTERA (spre CRISTIAN): Vreo afacere în faliment?

CRISTIAN: Nu.

REPORTERA: Copii din flori aveţi?

CRISTIAN: Nu. Ce întrebări sunt astea?

REPORTERA: Vreau să elimin motivele banale de sinucidere. Cu cât avem un caz mai spectaculos, cu atât ne creşte rating-ul.

CAMERAMANUL: Patruzeci de secunde.

REPORTERA (vorbeşte tot mai repezit): Încă nişte întrebări generale, foarte-foarte rapide, vă rog mult. După care intrăm în direct. V-aş fi recunoscătoare dacă mi-aţi răspunde fără alte comentarii, oricât de ciudate vă vor părea.

CRISTIAN (cedând): Bine, fie, daţi-i drumul.

REPORTERA: Pământul se învârte în jurul Soarelui?

CRISTIAN: Da.

REPORTERA: Râul curge la vale?

CRISTIAN: Da.

REPORTERA: Cercurile sunt rotunde?

CRISTIAN: Da.

REPORTERA: Sunteţi nebun?

CRISTIAN (luat de val): Da… (Îşi dă seama, revine.) Adică, nu. Nu! Cum să fiu nebun, nu v-am zis?

REPORTERA (zâmbeşte mulţumită): Triple check, nu vă supăraţi pe mine.

CAMERAMANUL: Zece, nouă, opt…

REPORTERA (ţinută profesională, se îndreaptă spre cameră, ridică microfonul spre gură): Gata, intrăm. (Spre CAMERAMAN.) Ne ai pe amândoi în cadru, da?

CAMERAMANUL (ridică un deget, semn că totul e ok): …trei, doi, unu. Go!

REPORTERA: Dragi telespectatori, aşa cum v-am obişnuit, transmitem în direct, în exclusivitate pentru dumneavoastră, cele mai neobişnuite situaţii din oraşul nostru. Astăzi, un caz dramatic: un cetăţean, sătul de batjocura la care suntem supuşi în propria ţară de politicienii de la guvernare, a luat decizia de a-şi încheia existenţa, în semn de protest. O să-l rog să-şi exprime gândurile care l-au adus în situaţia asta. (Se întoarce pe jumătate spre stâlp, privind către CRISTIAN.) Aş vrea să vă întreb mai întâi dacă i-aţi votat pe cei care ne conduc şi cât de mult regretaţi asta în acest moment…

Ridică microfonul spre CRISTIAN.

CRISTIAN (consternat): Ce legătură are situaţia în care sunt eu cu politica?

REPORTERA (coboară microfonul): Totul are legătură cu politica. N-aţi fi ajuns să faceţi aşa ceva dacă cei de la guvernare nu v-ar fi dezamăgit. Sunteţi de acord, spre exemplu, cu corupţia din Parlament şi Guvern?

CRISTIAN: Nu.

REPORTERA: Sunteţi de acord cu şomajul în rândurile tinerilor?

CRISTIAN: Nu.

REPORTERA: Sunteţi de acord cu creşterea preţurilor la alimente?

CRISTIAN (ezită): Nu.

REPORTERA (se întoarce cu spatele la CRISTIAN, revenind la cameră): Iată deci, dragi telespectatori, testamentul moral pe care un cetăţean al acestei ţări îl lasă lumii în care trăim: un protest ferm, decisiv şi dramatic la adresa corupţiei actualilor guvernanţi, a politicilor greşite care creează şomaj, a deciziilor care duc la mărirea preţurilor şi, implicit, la moartea prematură a mii şi mii de pensionari. Un act eroic, în cele din urmă, pe care postul nostru de televiziune îl va onora cu prezenţa până în ultimul moment.

CRISTIAN face semn de sus că ar vrea să adauge ceva. CAMERAMANUL îi atrage atenţia REPORTEREI printr-un semn.

REPORTERA: Se pare însă că eroul acestei zile mai are de adăugat ceva. Să-l ascultăm.

Îndreaptă microfonul spre CRISTIAN, care se apleacă puţin spre el.

CRISTIAN (ton calm, coborât): Voiam să adaug doar că m-aţi înţeles un pic greşit: nu am nici o intenţie să mă sinucid. Am urcat pe stâlp doar pentru a fura nişte curent. (Pauză.) Asta e tot ce-am dorit să declar.

Îşi îndreaptă ţinuta, zâmbeşte.

REPORTERA rămâne o clipă cu ochii măriţi, cu gura căscată, cu mâna ce ţine microfonul înţepenită în aer. Îşi revine însă, se apleacă pentru a ieşi din cadru, duce rapid microfonul la gură şi imită zgomotul produs de vânt.

CAMERAMANUL mută urgent camera spre spectatori, luând cadre aleatorii.

REPORTERA: Vremea nu ne e favorabilă, dragi telespectatori… Vom reveni cu amănunte, pe măsură ce situaţia o va cere…

Rămâne câteva clipe încremenită cu microfonul în mână, până când CAMERAMANUL îi face un semn că au ieşit din direct. Se întoarce, furioasă, spre CRISTIAN, care o priveşte înveselit, cu un zâmbet în colţul gurii.

REPORTERA: Cum ai putut să-mi faci una ca asta? Cât de egoist poţi să fii? Vin aici într-o fugă, îmi dau sufletul, te scot erou, ca să nu mori degeaba, iar tu îmi distrugi cariera? Ştiam eu că eşti nebun! Doamne-Dumnezeule, aşa-mi trebuie dacă nu verific dosarul medical înainte. (Spre CAMERAMAN.) I-am spus sau nu i-am spus şefului că nu funcţionează întotdeauna chestionarul ăla? Nebunii te pot păcăli, dosarul e sfânt!

CAMERAMANUL: Dacă nu întârziam din cauza pavelelor, aveai timp să-l aplici în întregime. Ţi-ar fi dat rezultate mai exacte.

REPORTEREI îi sună telefonul. Îl scoate din poşetă, îl duce la ureche, se îndepărtează câţiva paşi.

REPORTERA: Da. (Pauză.) Credeam că e o informaţie sigură, am primit un apel că vrea să se omoare. (Pauză.) Nu, nu-l cunoşteam, dar… (Pauză.) Evident că i-am aplicat chestionarul. (Pauză.) Bun, de-acord, intru iar, dar dacă n-o să vrea să se arunce nici atunci? (Pauză.) O să fac tot posibilul. (Pauză.) Da, da, până la şi patru’ş’cinci, când intră sportul. Dar dacă nu merge, n-aş putea intra la ştirile de la şapte? (Pauză.) Ok. Încerc s-o rezolv până la şi patru’ş’cinci. (Închide telefonul. Spre CAMERAMAN.) Şeful, bineînţeles.

CAMERAMANUL: Ce vrea?

REPORTERA: Dacă nu rezolvăm totul pentru o nouă intrare, până la şi patru’ş’cinci, m-a ameninţat că ne trimite la ştirile de dimineaţă.

CAMERAMANUL: Salariul meu ar rămâne acelaşi?

REPORTERA (înfuriată): Doar de asta-ţi pasă, nu? (Face doi paşi înapoi spre stâlp, strigând spre CRISTIAN.) Vezi ce mi-ai făcut? Vezi în ce situaţie m-ai pus?

CRISTIAN: V-am chemat eu cumva aici?

REPORTERA: Nu, nu m-ai chemat tu, m-a sunat unul care zicea că-i cumnatul tău. Ştii ceva? Dacă-mi distrugi cariera, în cârdăşie cu ăla, vă dau în judecată pe amândoi. Faceţi farse pe seama carierei mele? Vă dau în judecată de nu vă vedeţi. O să vă oblige judecătorul să vă aruncaţi în cap! Şi pe tine, şi pe el!

CRISTIAN: Nu v-am făcut nici o farsă. Repet: nu eu v-am chemat.

REPORTERA: Şi ăla, cumnatul tău, unde e? De ce n-a venit?

CRISTIAN: E proprietarul fabricii de pavele, cel cu care-aţi vorbit la început. (Privirea îi este atrasă de-un zgomot în stânga lui, spre intrarea în scenă.) Şi dacă tot vorbeam de lup, iată că lupul se-ntoarce…

REPORTERA şi CAMERAMANUL îşi îndreaptă, la rându-le, privirile către intrare.