Betty Mahmoody with William Hoffer, Not Without My Daughter

Copyright © 1987 by Betty Mahmoody and William Hoffer.

All rights reserved.

© 2018 by Editura Polirom, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7254-7

ISBN PDF: 978-973-46-7255-4

ISBN print: 978-973-46-7115-1

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Mariia Ivanets/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

BETTY MAHMOODY este preşedinta şi cofondatoarea organizaţiei One World: For Children, care promovează înţelegerea între culturi şi-şi propune să le ofere siguranţă şi protecţie copiilor din căsnicii biculturale. La aproape treizeci de ani după publicarea cărţii Numai cu fiica mea în Statele Unite ale Americii, fiica autoarei, Mahtob Mahmoody, completează povestea, în Numele meu este Mahtob (Polirom, 2016).

WILLIAM HOFFER a devenit cunoscut în urma colaborării cu Billy Hayes la volumul autobiografic Midnight Express (1977), bazat pe experienţa acestuia din urmă într-o închisoare din Turcia. A publicat împreună cu soţia lui, Marilyn, mai multe volume, printre care thrillerul Freefall (1989), despre tragedia zborului Air Canada 174, şi Luke Rules (2011).

Aceasta este o poveste adevărată.

Personajele sunt autentice, evenimentele sunt reale. Numele şi detaliile ce ar putea duce la identificarea anumitor persoane au fost modificate pentru a le proteja pe acestea şi pe familiile lor de posibilitatea arestării şi execuţiei de către guvernul Republicii Islamice Iran. Acestea sunt: Hamid, patronul unui magazin cu îmbrăcăminte pentru bărbaţi; Judy, soţia americană a unui iranian; Ali, cumnatul lui Judy; Rasheed, Trish şi Suzanne, prietenii lui Judy; doamna Azahr, învăţătoarea; misterioasa domnişoară Alavi; Amahl; şi Mosehn, contrabandistul.

Această carte este dedicată

memoriei tatălui meu,

Harold Lover.

Mulţumiri

Contribuţia lui Marilyn Hoffer la acest proiect este de nepreţuit, deoarece combină talentul ei extraordinar la scris cu perspectiva personală în calitate de femeie, soţie, mamă şi prietenă. Poate că ar fi fost chiar imposibil ca această carte să apară fără aportul ei. Marilyn a fost un membru esenţial al echipei de la început până la sfârşit. O admir şi o îndrăgesc profund.

1

Fiica mea moţăia pe locul ei de la geamul avionului de pasageri al companiei British Airways, buclele ei castanii-roşcate încadrându-i chipul şi căzând în neorânduială până mai jos de umeri. Nu fuseseră tunse niciodată.

Era 3 august 1984.

Scumpa mea copilă era epuizată după călătoria noastră prelungită. Plecaserăm din Detroit miercuri dimineaţă şi, în timp ce ne apropiam de sfârşitul acestei ultime etape a călătoriei, soarele răsărea deja într-o zi de vineri.

Soţul meu, Moody, şi-a ridicat privirea din paginile cărţii sprijinite pe burta lui. Şi-a împins ochelarii în sus, pe fruntea cu început de chelie.

— Ai face bine să te pregăteşti, a zis el.

Mi-am desfăcut centura de siguranţă, am înşfăcat poşeta şi m-am îndreptat, pe culoarul îngust, către toaleta din partea din spate a avionului. Însoţitoarele de zbor strângeau deja gunoiul sau se pregăteau pentru primele etape ale coborârii noastre.

Asta-i o greşeală, mi-am zis în sinea mea. De-aş putea să cobor chiar acum din avionul ăsta. M-am încuiat în toaletă, m-am uitat în oglindă şi am văzut o femeie aflată pe punctul de a intra în panică. Tocmai împlinisem 39 de ani şi la vârsta asta o femeie ar trebui să fie stăpână pe viaţa ei. Mă întrebam cum de-am pierdut controlul.

Mi-am retuşat machiajul, încercând să arăt cât mai bine şi să-mi ocup mintea cu ceva. Nu voiam să mă aflu aici, dar eram, aşa că acum trebuia să mă descurc. Acasă, în Detroit, Mahtob ar începe grădiniţa la o şcoală Montessori din suburbii. Moody s-ar adânci în munca lui. Ne-am apuca să lucrăm la casa visurilor noastre. Pur şi simplu rezistă săptămânile astea două, mi-am zis.

Am scotocit prin poşetă după perechea de colanţi groşi, negri şi maţi pe care Moody mă pusese să-i cumpăr. I-am tras pe mine şi am netezit peste ei fusta de la costumul clasic verde-închis pe care-l purtam.

M-am uitat încă o dată la imaginea mea din oglindă, alungând gândul de a-mi pieptăna părul castaniu. De ce să mă obosesc? m-am întrebat în sinea mea. Mi-am pus baticul verde, gros pe care Moody zicea că trebuie să-l port ori de câte ori eram în aer liber. Înnodat sub bărbie, mă făcea să arăt ca o ţărancă bătrână.

Mi-am cercetat ochelarii de vedere. Mă consideram mai atrăgătoare fără ei. Problema care se punea era cât de mult voiam să impresionez familia lui Moody sau cât de mult voiam să pot vedea din această ţară zbuciumată. Am lăsat ochelarii pe nas, dându-mi seama că baticul provocase deja pagube ireparabile.

În cele din urmă, m-am întors la locul meu.

— M-am tot gândit, a zis Moody. Trebuie să ascundem paşapoartele americane. Dacă le vor găsi, ni le vor lua.

— Ce ar trebui să facem? am întrebat.

Moody a ezitat.

— Îţi vor percheziţiona poşeta, fiindcă eşti americancă, a spus el. Lasă-mi-le mie. E mai puţin probabil să mă percheziţioneze pe mine.

Probabil asta era adevărat, deoarece soţul meu făcea parte dintr-o familie ilustră în ţara lui natală, lucru indicat şi de numele lui. Numele persane conţin mai multe straturi de semnificaţie şi orice iranian putea să deducă multe din numele complet al lui Moody – Sayyed Bozorg Mahmoody. „Sayyed” e o titulatură religioasă ce arată o descendenţă directă din profetul Mahomed atât pe linie maternă, cât şi pe linie paternă, iar Moody avea un arbore genealogic complicat, scris în farsi, pentru a o demonstra. Părinţii săi îi puseseră numele „Bozorg”, sperând că va ajunge să merite acest apelativ destinat cuiva măreţ, merituos şi onorabil. Numele de familie era iniţial Hakim, dar Moody s-a născut în perioada în care şahul a emis un edict prin care interzicea numele islamice, cum era acesta, aşa că tatăl lui Moody a schimbat numele de familie în Mahmūdy, care e mai mult persan decât islamic. Este un derivat de la Mahmūd, care înseamnă „slăvit”.

Statutul conferit de nume era sporit de prestigiul educaţiei lui. Deşi, în mod oficial, conaţionalii lui Moody urăsc americanii, venerează sistemul de învăţământ american. Ca medic şcolit şi pregătit în America, Moody s-ar regăsi, cu siguranţă, în rândul elitei privilegiate din ţara sa natală.

Am căutat în poşetă, am găsit paşapoartele şi i le-am dat lui Moody. El le-a strecurat în buzunarul interior al sacoului.

Curând, avionul s-a pregătit de aterizare. Motoarele au încetinit sesizabil şi botul avionului s-a lăsat neobişnuit de jos, producând o coborâre abruptă, rapidă.

— Trebuie să coborâm rapid din cauza munţilor care înconjoară oraşul, a zis Moody.

Întregul aparat de zbor se zdruncina din cauza solicitării. Mahtob s-a trezit, brusc speriată, şi m-a apucat strâns de mână. S-a uitat în sus spre mine, căutând alinare.

— E în regulă, i-am spus, vom ateriza în curând.

Ce căuta o americancă într-o ţară care avea în mod vădit cea mai ostilă atitudine faţă de americani dintre toate ţările lumii? De ce îmi aduceam fiica într-o ţară implicată într-un război înverşunat cu Irakul?

Oricât aş fi încercat, nu puteam să îngrop teama întunecată care mă chinuia încă de când Mammal Ghodsi, nepotul lui Moody, propusese această vizită. O vacanţă de două săptămâni e suportabilă oriunde dacă poţi să aştepţi cu nerăbdare întoarcerea la o normalitate confortabilă. Însă eu eram obsedată de o idee despre care prietenii mei m-au asigurat că era iraţională – aceea că, odată ce Moody avea să ne aducă pe mine şi pe Mahtob în Iran, va încerca să ne ţină pentru totdeauna acolo.

N-ar face niciodată aşa ceva, mă asiguraseră prietenii mei. Moody era complet americanizat. Trăise în Statele Unite timp de două decenii. Toate bunurile lui, cabinetul lui medical – suma prezentului şi viitorului său – se aflau în America. De ce s-ar gândi să-şi reia viaţa din trecut?

Argumentele erau convingătoare la nivel raţional, dar nimeni nu cunoştea personalitatea paradoxală a lui Moody la fel de bine ca mine. Moody era un soţ şi un tată iubitor, dar cu toate astea avea obiceiul să desconsidere cu insensibilitate nevoile şi dorinţele propriei familii. Mintea lui era un amestec de inteligenţă sclipitoare şi confuzie întunecată. Din punct de vedere cultural, era un amestec de Orient şi Occident; nici măcar el nu ştia care era influenţa dominantă din viaţa lui.

Moody avea toate motivele să ne ducă înapoi în America după vacanţa de două săptămâni. Şi avea toate motivele să ne silească să rămânem în Iran.

Atunci, dată fiind această posibilitate înspăimântătoare, de ce fusesem de acord să venim?

Mahtob.

În primii patru ani de viaţă, a fost un copil fericit, vorbăreţ, cu poftă de viaţă şi o relaţie caldă cu mine, cu tatăl ei şi cu iepuraşul ei, un animal de pluş ieftin, turtit, înalt cam de un metru şi ceva, cu buline albe pe fundal verde. Avea cureluşe la picioare, ca ea să-şi poată pune iepuraşul pe propriile-i picioare şi să danseze cu el.

Mahtob.

În farsi, limba oficială a Republicii Islamice Iran, cuvântul înseamnă „lumina lunii”.

Dar pentru mine Mahtob este lumina soarelui.

Când roţile avionului au atins pista, m-am uitat mai întâi la Mahtob şi apoi la Moody şi am ştiut motivul pentru care venisem în Iran.

Am coborât din avion în arşiţa copleşitoare, înăbuşitoare a verii din Teheran – o căldură care părea să ne apese fizic în timp ce mergeam de la avion spre un autobuz care aştepta să ne transporte până la terminal. Şi era abia ora 7 dimineaţa.

Mahtob mă ţinea strâns de mână, măsurând cu ochii ei mari, căprui această lume străină.

— Mami, a şoptit ea, trebuie să merg la baie.

— Bine, o să găsim una.

Când am intrat în terminalul aeroportului, păşind într-o sală spaţioasă, am fost copleşiţi de o altă senzaţie neplăcută – duhoarea insuportabilă de transpiraţie, amplificată de căldură. Eu speram că vom putea pleca de acolo curând, însă încăperea era ticsită cu pasageri care soseau cu mai multe curse şi toată lumea se îmbulzea spre un singur ghişeu destinat controlului paşapoartelor, singura ieşire din încăpere.

Am fost siliţi să ne menţinem pe poziţii, croindu-ne drum cu coatele pentru a înainta, la fel ca ceilalţi. O ţineam pe Mahtob în faţa mea, protejând-o cu braţele de mulţime. Peste tot în jurul nostru răsunau voci piţigăiate care pălăvrăgeau. Eu şi Mahtob eram leoarcă de transpiraţie.

Ştiam că femeile din Iran erau obligate să-şi ţină braţele, picioarele şi fruntea acoperite, dar am fost surprinsă să văd că toate angajatele aeroportului, precum şi majoritatea pasagerelor erau înfăşurate aproape complet în ceea ce Moody mi-a spus că se numeşte chador. Un chador este o bucată mare de pânză, în formă de semilună, înfăşurată în jurul umerilor, frunţii şi bărbiei pentru a lăsa la vedere doar ochii, nasul şi gura. Efectul duce cu gândul la veşmântul călugăriţelor din vremuri apuse. Iranienele mai pioase permiteau ca doar un ochi să se ivească prin chador. Femeile goneau prin aeroport cărând mai multe bagaje grele doar cu o mână, fiindcă de cealaltă aveau nevoie ca să ţină pânza la locul ei sub bărbie. Poalele negre şi lungi ale chador-ului fâlfâiau în urma lor. Ceea ce mă intriga cel mai mult era faptul că chador-ul era opţional. Existau alte veşminte pe care le aveau la dispoziţie pentru a respecta cerinţele aspre ale codului vestimentar, dar aceste musulmane alegeau să poarte chador-ul pe deasupra tuturor celorlalte haine, în ciuda căldurii înăbuşitoare. M-am minunat de puterea pe care societatea şi religia o aveau asupra lor.

Ne-a luat o jumătate de oră să ne facem loc prin mulţime până la ghişeul pentru controlul paşapoartelor, unde un funcţionar încruntat s-a uitat la paşaportul iranian care ne legitima pe toţi trei, l-a ştampilat şi ne-a făcut semn să trecem. Eu şi Mahtob l-am urmat apoi pe Moody în sus pe o scară, am dat colţul şi am ajuns în zona pentru recuperarea bagajelor, o altă sală mare plină până la refuz cu pasageri.

— Mami, trebuie să merg la baie, a repetat Mahtob, foindu-se de pe un picior pe altul.

În farsi, Moody i-a cerut indicaţii unei femei înveşmântate în chador. Ea a arătat spre capătul îndepărtat al sălii, apoi a plecat grăbită în treaba ei. Lăsându-l pe Moody să aştepte bagajele noastre, eu şi Mahtob am reperat toaleta, dar pe măsură ce ne apropiam de intrare am şovăit, scârbite de mirosul urât. Am intrat fără tragere de inimă. Ne-am uitat cu atenţie în jur în încăperea întunecoasă, căutând un vas de toaletă, dar tot ce am găsit a fost o gaură în pardoseala din ciment, înconjurată de o placă din porţelan plată, în formă ovală. Pardoseala era acoperită de mormane roind de muşte acolo unde oamenii fie nu nimeriseră gaura, fie o ignoraseră.

— Miroase prea urât! a ţipat Mahtob, trăgându-mă de-acolo. Am alergat repede înapoi la Moody.

Disconfortul lui Mahtob era evident, dar nu avea deloc chef să mergem în căutarea altei toalete publice. Voia să aştepte până ajungeam acasă la mătuşa ei, sora lui Moody, o femeie despre care el vorbea în termeni admirativi. Sara Mahmoody Ghodsi era matroana familiei, căreia toată lumea i se adresa cu o titulatură de profund respect, Ameh Bozorg, „mătuşa tatălui”. Totul va fi mai bine când vom ajunge acasă la Ameh Bozorg, m-am gândit eu.

Mahtob era epuizată, dar n-aveai unde să te aşezi, aşa că am desfăcut căruciorul pentru copii pe care i-l aduseserăm în dar uneia dintre rudele nou-născute ale lui Moody. Mahtob s-a aşezat în el cu uşurare.

Pe când ne aşteptam bagajele, care nu dădeau nici un semn că şi-ar face apariţia, am auzit un strigăt ascuţit venind în direcţia noastră.

— Da-heee-jon! a ţipat vocea. Da-heee-jon!!

Auzind cuvintele „dragă unchiule” în farsi, Moody s-a răsucit şi i-a strigat un salut bucuros unui bărbat care venea în goană spre noi. Cei doi s-au năpustit unul spre altul într-o îmbrăţişare prelungită şi, când am văzut lacrimile care curgeau din ochii lui Moody, am simţit o bruscă remuşcare din cauza reticenţei mele de a face această călătorie. Asta era familia lui. Rădăcinile lui. Bineînţeles că voia, simţea nevoia să-i vadă. Avea să se bucure de ei două săptămâni şi apoi urma să ne întoarcem acasă.

— Acesta este Zia, mi-a zis Moody.

Zia Hakim mi-a scuturat prietenos mâna.

Era unul dintre nenumăraţii bărbaţi tineri înrudiţi cu Moody, cărora li se adresa la grămadă cu termenul corespunzător „nepoţi”. Sora lui Zia, Malouk, era măritată cu Mostafa, al treilea fiu al venerabilei surori mai mari a lui Moody. Mama lui Zia era sora mamei lui Moody, iar tatăl lui era fratele tatălui lui Moody – sau invers; legătura de rudenie nu mi-a fost niciodată clară pe de-a-ntregul. „Nepot” era termenul cel mai uşor de folosit.

Zia era entuziasmat s-o întâlnească pe soţia americană a lui Moody pentru prima dată. Într-o engleză fără cusur mi-a urat bun venit în Iran.

— Sunt atât de fericit c-aţi venit, a spus el. De când aşteptam asta! Apoi a luat-o pe Mahtob pe sus şi a copleşit-o cu îmbrăţişări şi pupături.

Era un bărbat chipeş, cu trăsături arabe frapante şi un zâmbet cuceritor. Mai înalt decât majoritatea iranienilor scunzi din jur, farmecul şi rafinamentul lui ieşeau imediat în evidenţă. Aşa sperasem că va fi familia lui Moody. Părul castaniu-roşcat al lui Zia era aranjat modern. Purta un costum îngrijit, bine croit, şi o cămaşă curată şi călcată, descheiată la gât. Şi, mai ales, era curat.

— Sunt o mulţime de oameni afară care abia aşteaptă să vă vadă, a zis el zâmbind radios. Stau aici de ore în şir.

— Tu cum ai trecut de vamă? a întrebat Moody.

— Am un prieten care lucrează aici.

Moody s-a înseninat la faţă. A scos pe furiş din buzunar paşapoartele noastre americane.

— Ce ar trebui să facem cu astea? a întrebat el. Nu vrem să ne fie confiscate.

— Mă ocup eu de ele, a spus Zia. Ai nişte bani?

— Da.

Moody a scos mai multe bancnote şi i le-a dat lui Zia, împreună cu paşapoartele noastre americane.

— Ne vedem afară, a zis Zia, dispărând în mulţime.

Eram impresionată. Înfăţişarea şi ţinuta lui Zia confirmau ceea ce-mi povestise Moody despre familia sa. Majoritatea aveau o educaţie bună; mulţi aveau diplome universitare. Exercitau profesii în domeniul medical, ca Moody, sau erau implicaţi în lumea afacerilor. Îi cunoscusem pe câţiva dintre „nepoţii” lui care ne vizitaseră în Statele Unite şi toţi păreau să aibă un oarecare statut social în rândul conaţionalilor lor.

Dar se pare că nici măcar Zia nu putea să grăbească ritmul lucrătorilor de la bagaje. Toată lumea se mişca frenetic şi vorbea întruna, însă nu prea se făcea mare lucru. Ca urmare, am stat în căldura aia mai bine de trei ore, mai întâi ca să ne aşteptăm bagajele, iar apoi la o coadă interminabilă în faţa vameşilor. Mahtob a rămas tăcută şi cuminte, deşi ştiam că trebuie să fi fost un chin pentru ea. În cele din urmă ne-am croit drum în fruntea cozii, Moody în faţă, iar în urma lui eu, Mahtob şi căruciorul.

Vameşul a percheziţionat cu atenţie fiecare bagaj, oprindu-se când a descoperit o valiză plină cu medicamente eliberate pe bază de reţetă. El şi Moody au purtat o discuţie aprinsă în farsi. Moody mi-a explicat în engleză că i-a spus vameşului că e medic şi a adus medicamentele pentru a le dona comunităţii medicale locale.

Suspicios, vameşul i-a pus mai multe întrebări. Moody adusese numeroase cadouri pentru rudele lui. Acestea au trebuit despachetate şi verificate. Vameşul a deschis geamantanul nostru cu haine şi a găsit iepuraşul lui Mahtob, o adăugire de ultim moment la bagajul nostru. Era un iepuraş care călătorise mult, căci ne însoţise în Texas, Mexic şi Canada. Şi chiar când eram pe picior de plecare de-acasă, din Detroit, Mahtob hotărâse că nu putea să călătorească în Iran fără cel mai bun prieten al ei.

Vameşul ne-a dat voie să păstrăm geanta cu haine şi, spre uşurarea lui Mahtob, iepuraşul. Restul bagajului, a zis el, urma să ne fie trimis mai târziu, după un control riguros.

Scăpaţi în felul ăsta de poveri, la vreo patru ore după aterizarea avionului nostru, am ieşit şi noi afară.

Imediat, Moody a fost înghiţit de o mulţime înveşmântată în haine lungi şi văluri, care îl trăgea de costumul business şi zbiera de fericire. Mai mult de o sută de rude s-au înghesuit în jurul lui, ţipând, plângând, strângându-i mâna cu putere, îmbrăţişându-l şi pupându-l, pupându-ne şi pe mine, şi pe Mahtob. Toţi păreau să aibă flori, pe care ni le dădeau mie şi lui Mahtob. În scurt timp aveam braţele pline.

De ce port baticul ăsta stupid? m-am întrebat. Părul mi se lipise de scalp. Transpirând abundent, m-am gândit: acum sigur miros ca ei.

Moody a vărsat lacrimi de bucurie când Ameh Bozorg s-a agăţat de el. Era acoperită de omniprezentul chador negru şi gros, dar am recunoscut-o oricum din fotografii. Nasul ei coroiat era inconfundabil. O femeie osoasă, lată în umeri, cu multicel mai în vârstă decât cei 47 de ani ai lui Moody, l-a îmbrăţişat strâns, aruncându-şi braţele peste umerii lui şi ridicându-şi tălpile în aer, şi şi-a încolăcit picioarele în jurul lui de parcă n-avea de gând să-i mai dea drumul niciodată.

În America, Moody era anestezist osteopat, un specialist respectat cu un venit anual care se apropia de 100.000 de dolari. Aici, era din nou doar băieţelul lui Ameh Bozorg. Părinţii lui Moody, amândoi medici, muriseră când el avea doar şase ani, iar sora lui îl crescuse ca pe propriul ei fiu. Întoarcerea lui după o absenţă de aproape zece ani a copleşit-o atât de mult, încât, într-un târziu, celelalte rude au fost nevoite s-o tragă de lângă el.

Moody ne-a prezentat şi ea şi-a revărsat afecţiunea asupra mea, îmbrăţişându-mă cu putere, sufocându-mă cu pupături, în tot acest timp sporovăind în farsi. Nasul ei era atât de mare, că nu-mi venea să cred că era adevărat. Se profila de sub ochii căprui-verzui care luceau de lacrimi. Avea gura plină cu dinţi strâmbi, pătaţi.

Moody mi l-a prezentat şi pe soţul ei, Baba Hajji. Mi-a spus că numele înseamnă „tată care a fost la Mecca”. Bărbatul scund şi grav, îmbrăcat într-un costum cenuşiu lălâi ai cărui pantaloni cădeau peste tălpile pantofilor din pânză, nu spunea nimic. Se uita ţintă la pământul din faţa mea, astfel încât ochii lui, în orbite adânci pe un chip bronzat şi ridat, să nu-i întâlnească pe-ai mei. Barba lui albă, ascuţită era o copie la indigo a celei pe care o etala ayatollahul Khomeini.

Deodată, m-am pomenit pe cap cu o ghirlandă grea din flori, mai mare decât mine, ce mi se sprijinea pe umeri. Trebuie să fi fost un fel de semnal, căci imediat mulţimea s-a îndreptat la unison spre parcare. Alergând spre mai multe maşinuţe albe identice, ca nişte cutii, s-au îngrămădit câte şase, opt şi chiar doisprezece într-o maşină. Braţe şi picioare ţâşneau de peste tot.

Eu, Mahtob şi Moody am fost conduşi ceremonios la maşina de onoare, un Chevy turcoaz, mare, lat, de la începutul anilor ’70. Noi trei am fost aşezaţi pe bancheta din spate. Ameh Bozorg stătea în faţă cu fiul ei Hossein, al cărui statut, fiind cel mai în vârstă fiu, îi acorda onoarea de a ne fi şofer. Zohreh, cea mai mare fiică necăsătorită, stătea între mama şi fratele ei.

Cu maşina împodobită cu flori, am mers în fruntea alaiului zgomotos, îndepărtându-ne de aeroport. Am trecut imediat pe lângă giganticul turn Shahyad, ce se înălţa pe cele patru picioare arcuite graţios. Gri la culoare, încastrat cu mozaicuri turcoaz, strălucea în soarele amiezii. A fost construit de şah ca un exemplu splendid de arhitectură persană. Moody îmi spusese că Teheranul era renumit pentru acest turn impunător, care se înălţa ca o santinelă la periferia oraşului.

Trecând de turn, am intrat pe o autostradă şi Hossein a călcat pedala până la podea, accelerând bătrânul Chevy până la 130 km/h, aproape de viteza lui maximă.

În timp ce ne zdruncinam în ritmul mersului, Ameh Bozorg s-a întors şi mi-a vârât în braţe un pachet, ambalat ca un cadou. Era greu.

M-am uitat cu nedumerire la Moody.

— Desfă-l, a zis el.

L-am desfăcut şi am găsit o haină mare, care îmi ajungea aproape până la glezne. Nu era urmă de croială la ea, nu era deloc cambrată pe talie. Moody mi-a spus că materialul era un amestec de lână scumpă, dar părea a fi nailon sau chiar plastic. Era destul de subţire, dar ţesut atât de strâns, încât cu siguranţă ar fi amplificat arşiţa verii. Am detestat culoarea, un fel de măsliniu-deschis, şters. Mai era şi un batic verde, lung şi greu, mult mai gros decât cel pe care îl purtam.

Zâmbind cu gândul la propria-i generozitate, Ameh Bozorg a spus ceva şi Moody mi-a tradus:

— Haina se numeşte montoe. Asta purtăm noi. Baticul se numeşte roosarie. În Iran, trebuie să porţi din astea ca să ieşi pe stradă.

Mie nu asta mi se spusese. Când Mammal, al patrulea fiu al lui Baba Hajji şi Ameh Bozorg, propusese această vacanţă în timpul vizitei sale la noi în Michigan, zisese: „Când vei ieşi pe stradă, va trebui să porţi mâneci lungi, un batic şi şosete negre”. Dar nu pomenise nimic despre o haină lungă, sufocantă, în toiul căldurii infernale a verii.

— Nu-ţi face griji în privinţa asta, a spus Moody. Ţi-a dat-o cadou. Trebuie s-o porţi doar când ieşi afară.

Dar îmi făceam griji. În timp ce Hossein ieşea de pe autostradă, am studiat femeile care mergeau cu pas grăbit pe trotuarele aglomerate din Teheran. Erau acoperite din cap până-n picioare, majoritatea purtând chador-uri negre peste haine şi baticuri asemănătoare cu montoe şi roosarie pe care tocmai le primisem. Toate culorile erau şterse.

Ce-o să-mi facă dacă n-o să le port? m-am întrebat. Mă vor aresta?

I-am pus întrebarea asta lui Moody, iar el mi-a răspuns simplu:

— Da.

Îngrijorarea mea cu privire la codul vestimentar local a fost rapid dată uitării când Hossein a luat cu asalt traficul citadin. Străzile înguste erau blocate de maşini, în general îngrămădite una-n alta. Fiecare şofer căuta o portiţă de înaintare, iar când vedea una apăsa simultan şi pe acceleraţie, şi pe claxon. Enervat de ambuteiaj, Hossein a băgat Chevy-ul în marşarier şi a mers în viteză cu spatele în josul unei străzi cu sens unic. Am văzut efectul mai multor tamponări uşoare, cu şoferi şi pasageri ieşiţi în stradă şi ţipând unii la alţii, uneori ajungându-se la bătăi.

Cu ajutorul traducerii asigurate de Moody, Ameh Bozorg a explicat că, de obicei, traficul nu era aglomerat vinerea. Era sabatul musulman, când familiile se strâng acasă la ruda cea mai vârstnică pentru a petrece mai mult timp în rugăciune. Însă se apropia ora predicii de vineri din centrul oraşului, ţinută de unul dintre cei mai sfinţi preoţi ai Islamului. Această îndatorire sacră era deseori îndeplinită de preşedintele hojatoleslam Seyed Ali Khamenei (a nu se confunda cu ayatollahul Ruhollah Khomeini, care, în calitate de lider religios, îl depăşeşte în rang chiar şi pe preşedinte), asistat de hojatoleslam Ali Akbar Hashemi Rafsanjani, purtătorul de cuvânt al guvernului. Milioane de oameni – nu mii, a ţinut Ameh Bozorg să sublinieze – participau la rugăciunile de vineri.

Mahtob urmărea în linişte tot, strângându-şi iepuraşul în mâini, cu ochii măriţi de uimire la priveliştile, sunetele şi mirosurile acestei ciudate lumi noi. Ştiam că abia aştepta să ajungă la baie.

După o oră în care vieţile noastre s-au aflat în mâinile nesigure ale lui Hossein, ne-am oprit în sfârşit în faţa casei gazdelor noastre, Baba Hajji şi Ameh Bozorg. Moody s-a lăudat că ăsta era un cartier înstărit din partea de nord a Teheranului; locuinţa surorii lui se afla la doar două uşi depărtare de Ambasada Chinei. Era ascunsă de stradă printr-un gard mare din bare verzi de fier foarte apropiate una de alta. Am intrat într-o curte betonată pe o poartă din oţel cu două uşi.

Eu şi Mahtob ştiam deja că nu era voie să intri încălţat în casă, aşa că am urmat exemplul lui Moody şi ne-am descălţat, lăsându-ne pantofii în curte. Sosiseră deja atât de mulţi oaspeţi, încât un capăt al curţii era acoperit de un morman considerabil de încălţăminte de toate felurile. În curte se aflau şi trei grătare alimentate cu propan de care se ocupa personalul angajat pentru această ocazie.

În şosete, am intrat în casa imensă, din bolţari de ciment, cu acoperiş plat, într-un hol de cel puţin două ori mai mare decât o cameră de zi americană. Pereţii şi uşile din lemn masiv de nuc erau garnisite cu acelaşi lemn de culoare plăcută. Covoare persane pompoase erau aşternute în straturi de câte trei-patru, acoperind cea mai mare parte a podelei. Peste acestea erau sofray-uri decorative, bucăţi de muşama imprimate cu modele florale viu colorate. În cameră nu exista altă mobilă în afară de un televizor mic amplasat într-un colţ.

Pe ferestrele din partea din spate a camerei am zărit în curte o piscină umplută cu apă azurie. Deşi nu-mi place să înot, în ziua aia apa rece mi s-a părut deosebit de tentantă.

Alte grupuri de rude care pălăvrăgeau cu veselie s-au bulucit afară din maşini şi ne-au urmat în hol. Moody nu-şi mai încăpea în piele de mândrie datorită soţiei lui americane. Radia de fericire în timp ce rudele lui se agitau cu entuziasm în jurul lui Mahtob.

Ameh Bozorg ne-a condus în camera noastră, într-o aripă separată de restul casei, în stânga holului. Era o cămăruţă dreptunghiulară cu două paturi de o persoană lipite unul de altul cu saltelele lăsate la mijloc. Singura piesă de mobilier care se mai afla aici era un şifonier mare din lemn.

Am localizat repede o baie pentru Mahtob, chiar pe holul de lângă dormitorul nostru. Când am deschis uşa, şi eu, şi Mahtob am tresărit la apariţia celor mai mari gândaci pe care i-am văzut vreodată – mişunau pe pardoseala umedă din marmură. Mahtob n-a vrut să intre, însă de-acum era o necesitate absolută. M-a tras după ea înăuntru. Măcar baia asta avea un vas de toaletă în stil american – ba chiar şi un bideu. Însă, în loc de hârtie igienică, pe un perete atârna un furtun pentru apă.

Încăperea duhnea a mucegai, iar pe o fereastră care dădea într-o baie alăturată în stil persan venea o miasmă greţoasă, dar era o îmbunătăţire faţă de toaleta din aeroport. Cu mine alături, Mahtob şi-a găsit în sfârşit uşurarea.

Când ne-am întors în hol, Moody ne aştepta.

— Veniţi cu mine, a spus el. Vreau să vă arăt ceva.

Eu şi Mahtob l-am urmat până la uşa principală şi am ieşit în curte.

Mahtob a scos un ţipăt. Între noi şi stradă se întindea o baltă de sânge proaspăt, roşu-aprins. Mahtob şi-a ascuns faţa.

Moody ne-a explicat calm că familia cumpărase o oaie de la un vânzător stradal, care a tăiat-o în onoarea noastră. Acest lucru ar fi trebuit făcut înainte de sosirea noastră, pentru ca noi să păşim prin sânge când am intrat în casă pentru prima oară. Acum trebuia să mai intrăm o dată, peste sânge, a spus el.

— Ei, haide, fă-o tu, i-am zis. Eu nu vreau să fac prostia asta.

Moody a spus încet, dar ferm:

— Trebuie s-o faci. Trebuie să arăţi respect. Carnea va fi dată oamenilor săraci.

Mi s-a părut o tradiţie prostească, dar nu voiam să jignesc pe nimeni, aşa că am acceptat în silă. Când am ridicat-o în braţe pe Mahtob, şi-a lipit faţa de umărul meu. L-am urmat pe Moody pe lângă balta de sânge până în partea dinspre stradă şi am păşit peste ea în timp ce rudele lui intonau o rugăciune. Acum eram în mod oficial întâmpinaţi cum se cuvine.

Ni s-au făcut daruri. Există datina ca o mireasă iraniană să primească bijuterii din aur de la familia soţului ei. Eu nu mai eram mireasă, dar ştiam destule despre regulile sociale ale acestor oameni încât să mă aştept la aur prima oară când îi întâlneam. Însă Ameh Bozorg a ignorat obiceiul. I-a dăruit lui Mahtob două brăţări din aur, dar pentru mine nu a fost nici o bijuterie. Era o mustrare directă; ştiam că se supărase când Moody a luat de soţie o americană.

Ne-a dăruit totuşi, atât mie, cât şi lui Mahtob, câte un chador decorativ de purtat în casă. Al meu era într-o nuanţă deschisă de crem, cu model floral de culoarea piersicii. Al lui Mahtob era alb cu boboci de trandafir roz.

Am mormăit nişte mulţumiri pentru daruri.

Fiicele lui Ameh Bozorg, Zohreh şi Fereshteh, se agitau în jur, oferind tăvi pline cu ţigări oaspeţilor mai importanţi şi servind cu ceai pe toată lumea. Copiii alergau ţipând peste tot, ignoraţi de adulţi.

De-acum era după-amiaza devreme. Musafirii s-au aşezat pe podeaua din holul imens, în timp ce femeile aduceau mâncare şi o puneau pe sofray-urile întinse peste covoare. Erau nenumărate platouri cu salate ornate cu ridichi tăiate în formă de trandafiri frumoşi şi morcovi în evantai pentru a semăna cu nişte pini. Din loc în loc, pe podea erau boluri mari umplute cu iaurt, platouri cu lipii, bucăţi de brânză cu gust înţepător şi tăvi cu mormane înalte de fructe proaspete. Sabzi (tăvi cu frunze proaspete de busuioc, mentă şi praz) completau panorama strălucitoare de culori.

Apoi cei care serveau mâncarea au luat din casă vase şi le-au dus afară, în curte, ca să aducă înăuntru mâncarea de restaurant. Erau zeci de variaţiuni pe o singură temă. Două oale uriaşe cu orez – una umplută cu orez obişnuit, alb, şi una cu orez „verde”, gătit cu sabzi şi boabe mari de fasole asemănătoare cu fasolea Lima – erau gătite în stilul iranian pe care-l învăţasem de la Moody cu mult timp în urmă, orezul fiind mai întâi fiert, apoi gătit la abur cu ulei până la formarea unei cruste maro pe fundul oalei. Peste acest produs de bază al dietei iraniene se adaugă apoi o largă varietate de sosuri, numite khoreshe, preparate din legume şi mirodenii şi, adesea, bucăţele de carne.

Personalul de servire a pus orezul pe platouri cu polonicul, împrăştiind pe cel alb fie nişte fructe mici, acre, roşii, fie o dungă galbenă din infuzie de şofran. Au adus platourile cu orez în hol şi le-au adăugat abundenţei de feluri de mâncare deja existente. Cu acest prilej au fost preparate două feluri de khoreshe, iar unul era printre favoritele noastre acasă, făcut din vinete, roşii şi bucăţi de carne de miel. Celălalt khoreshe conţinea bucăţi de miel, roşii, ceapă şi bucăţele de mazăre galbenă.

Felul principal era puiul, o rară delicatesă iraniană, întâi fiert cu ceapă, apoi prăjit în ulei.

Aşezaţi pe jos cu picioarele încrucişate sau sprijinindu-se pe un genunchi, iranienii au atacat mâncarea ca o turmă de animale sălbatice lihnite de foame. Singurele tacâmuri oferite au fost nişte linguri mari, ca nişte polonice. Unii le foloseau în tandem cu mâinile sau cu o bucată de lipie îndoită pe post de lingură; alţii nu se oboseau cu lingurile. După câteva secunde, era mâncare peste tot. Era vârâtă fără discriminare în gurile care vorbeau întruna, astfel că firimituri şi bucăţele de tot felul aterizau pe sofray-uri, covoare şi înapoi în bolurile pentru servire. Scena asta, care-ţi tăia orice poftă de mâncare, era completată de o hărmălaie în farsi. Fiecare propoziţie părea să se termine cu sintagma Ensha Allah, „cu voia Domnului”. Invocarea numelui sfânt al lui Allah în timp ce se scuipau involuntar peste tot bucăţele de mâncare nu părea să reprezinte o impoliteţe.

Nimeni nu vorbea în engleză. Nimeni nu ne acorda atenţie mie şi lui Mahtob.

Am încercat să mănânc, însă îmi era greu să mă aplec să ajung la mâncare şi să-mi păstrez atât echilibrul, cât şi decenţa. Fusta strâmtă de la costumul meu nu era croită pentru luat masa pe podea. Am reuşit, cumva, să umplu o farfurie.

Moody mă învăţase să gătesc multe feluri iraniene. Atât eu, cât şi Mahtob ajunseserăm să îndrăgim mâncarea nu doar din Iran, ci şi din numeroase ţări islamice. Însă când am gustat din acest festin, mâncarea mi s-a părut incredibil de grasă. Petrolul este un semn de bogăţie în Iran – la fel şi uleiul pentru gătit. Cum aceasta era o ocazie specială, mâncarea înota în cantităţi copioase de ulei. Nici Mahtob, nici eu n-am putut să mâncăm prea mult. Am ciugulit câte ceva din salate, dar pofta de mâncare ne dispăruse.

A fost uşor să ne ascundem repulsia pe care ne-o provoca mâncarea, deoarece atenţia reverenţioasă a familiei era îndreptată asupra lui Moody. Am înţeles şi am acceptat asta, dar mă simţeam singură şi izolată.

Totuşi, evenimentele ciudate din acea zi interminabilă m-au ajutat să-mi potolesc spaima că Moody ar putea încerca să prelungească această vizită peste data de întoarcere a biletelor noastre deja rezervate, de atunci în două săptămâni. Da, Moody era nespus de fericit să-şi vadă familia. Însă viaţa asta nu era stilul lui. El era medic. Ştia cât de importantă era igiena şi aprecia o dietă sănătoasă. Personalitatea lui era mult mai rafinată de atât. Era, de asemenea, un împătimit al confortului, îndrăgind conversaţia sau delectându-se după-amiază cu un pui de somn în balansoarul lui preferat. Aici, pe podea, se foia, neobişnuit să stea cu picioarele încrucişate. Ştiam acum că nu putea sub nici o formă să prefere Iranul în detrimentul Americii.

Eu şi Mahtob ne-am aruncat o privire, ghicindu-ne gândurile. Această vacanţă era o scurtă întrerupere a vieţii noastre americane, de altfel obişnuită. Puteam să o suportăm, dar nu trebuia să ne şi placă. Chiar din acel moment am început să numărăm zilele până când vom putea pleca acasă.

Masa s-a tot prelungit. În timp ce adulţii au continuat să se îndoape, copiii au devenit agitaţi. Au început să se ia la harţă. Aruncau unii în alţii cu mâncare şi, ţipând cu glasuri ascuţite, alergau de colo până colo peste sofray-uri, uneori nimerind cu picioarele lor desculţe şi murdare în vasele cu mâncare. Am observat că unii copii sufereau de diverse malformaţii din naştere. Alţii aveau o expresie ciudată, absentă. M-am întrebat dacă nu cumva erau consecinţele căsătoriilor consangvine. Moody încercase să-mi spună că endogamia nu avea efecte dăunătoare în Iran, dar eu ştiam că multe dintre cuplurile prezente erau veri căsătoriţi cu veri. Rezultatele păreau evidente la unii dintre copii.

După o vreme, Reza, al cincilea fiu al lui Baba Hajji şi Ameh Bozorg, m-a prezentat soţiei lui, Essey. Îl cunoşteam bine pe Reza. Locuise o vreme cu noi în Corpus Christi, Texas. Deşi prezenţa lui pe atunci fusese o povară şi, în mod atipic pentru mine, îi dădusem în cele din urmă un ultimatum lui Moody ca să plece Reza din casă, în acest moment era un chip cunoscut şi unul dintre puţinii care mi-au vorbit în engleză. Essey studiase în Anglia şi vorbea o engleză acceptabilă. Ţinea în braţe un băieţel.

— Reza vorbeşte atât de mult despre tine şi Moody, a zis Essey. Este foarte recunoscător pentru tot ce-aţi făcut pentru el.

Când am întrebat-o despre copilul ei s-a schimbat un pic la faţă. Mehdi se născuse cu labele picioarelor deformate, răsucite spre spate. Şi capul îi era diform, fruntea fiind prea mare pentru faţa lui. Ştiam că Essey era deopotrivă verişoara şi soţia lui Reza. Am stat de vorbă doar câteva minute înainte ca Reza s-o ducă în cealaltă parte a încăperii.

Mahtob a vrut să plesnească, fără succes, un ţânţar care îi lăsase o umflătură mare şi roşie pe frunte. Căldura serii de august era apăsătoare. Casa, aşa cum sperasem, avea sistem central de climatizare. Aerul condiţionat era pornit, dar, dintr-un motiv sau altul, Ameh Bozorg nu închisese uşile sau ferestrele fără plase – o invitaţie deschisă pentru căldură şi ţânţari.

Mi-am dat seama că Mahtob se simţea la fel de stingheră ca mine. Pentru un occidental, o conversaţie iraniană obişnuită pare a fi o ceartă aprinsă, plină de sporovăială zgomotoasă şi de gesturi ample, toate presărate cu câte un Ensha Allah. Nivelul de zgomot este şocant.

A început să mă doară capul. Mirosul mâncării grase, duhoarea oamenilor, pălăvrăgeala fără sfârşit a limbilor dezlegate şi efectele diferenţei de fus orar îşi spuneau cuvântul.

— Eu şi Mahtob vrem să mergem la culcare, i-am spus soţului meu.

Era încă seara devreme şi majoritatea rudelor erau încă acolo, dar Moody ştia că voiau să stea de vorbă cu el, nu cu mine.

— Bine, a zis.

— Am o durere de cap cumplită, i-am spus. Ai ceva pentru asta?

Moody s-a scuzat un moment, ne-a dus pe mine şi pe Mahtob în dormitor şi a găsit un analgezic pe bază de reţetă pe care vameşii nu-l observaseră. Mi-a dat trei pastile şi s-a dus înapoi la familia lui.

Eu şi Mahtob ne-am băgat în pat, atât de obosite încât saltelele lăsate, păturile cu miros de mucegai şi pernele aspre n-au putut să împiedice somnul. Ştiam că Mahtob a adormit cu aceeaşi rugăciune pe care o aveam şi eu în capul care-mi bubuia. Te rog, Doamne, fă ca aceste două săptămâni să treacă repede.