© 2008, 2014 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-4926-6

ISBN PDF: 978-973-46-4927-3

ISBN print: 978-973-46-4784-2

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: desen de Sorin Ilfoveanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ŞTEFAN AGOPIAN (n. 1947) a debutat editorial cu romanul Ziua mîniei (Cartea Românească, 1979). A publicat: Tache de catifea (Cartea Românească, 1981; Ararat, 1995; Gramar, 1999; Polirom, 2004, 2012); Tobit (Eminescu, 1983; Polirom, 2005; traducere în limba germană, Kriterion, 1989; Premiul pentru Proză al Asociaţiei Scriitorilor din Bucureşti); Manualul întîmplărilor (Cartea Românească, 1984; Humanitas, 1993; Premiul Uniunii Scriitorilor); Sara (Eminescu, 1987; Paideia, 1991; Polirom, 2006; Premiul revistei Amfiteatru pentru cea mai bună scriere beletristică a anului); Însemnări din Sodoma (Eminescu, 1993); Republica pe eşafod (Cartea Românească, 2000; Premiul Asociaţiei Scriitorilor din Bucureşti); Fric (Polirom, 2003; Premiul ASPRO pentru experiment în cadrul Tîrgului Internaţional de Carte Bookarest 2004 şi Premiul revistei Cuvîntul la categoria „Superlativele anului 2003“). La Editura Polirom au mai apărut volumele: Opere I. Însemnări din Sodoma, Drumul, Republica pe eşafod, Ziua mîniei, Manualul întîmplărilor, Tache de catifea (2008), Opere II. Sara, Tobit, Fric (2009) şi Scriitor în comunism (nişte amintiri) (2013; Premiul special al juriului USR şi Premiul revistei Observator cultural, secţiunea „Memorialistică“).

Moartea pentru patrie

Oraşul se împrimăvăra repede şi luna aprilie izbucni ca o lumină în sufletele oamenilor, bucurîndu-i. Un vînt firav se răsfira peste case, poleindu-le cu o lumină aurie, nesfîrşită. Pomii se scuturară ca o ploaie albă peste oraş, iar păsări bălteţe veniră, dornice de împerechere.

În anul 1807, erau la modă balurile muscăleşti, oamenii îl uitaseră pe Pasvanoglu şi turcii mai slăbiseră ţara, sleiţi de muscali.

În ziua a şaptesprezecea a lunii aprilie, Marin Ioan, dascăl la şcoala de la Colţia, se deşteptă buimac şi cu capul greu, iar un soare ca un vierme îi sfredeli creştetul şi o aureolă ca un abur se încolăci peste el, batjocorindu-l. Şi, alături de el, cu o pînză de mătasea-broaştei acoperindu-i faţa, dormea horcăind alene Armeanul Zadic. Se bălăci o vreme în mocirlă şi copiii rîseră ca bezmeticii, dar neştiind că el e anume dascăl la şcoala de la Colţia, rîzînd atunci şi mai tare şi aruncînd şi cu ceva în el, pentru ca batjocura să fie deplină şi sfîrşită. Rîseră deci, numai. Dar Marin Ioan, dascălul, nu le dădu atenţie. Culese un taler noroit cu Maria Terezia pe el, grăsana aia, şi cîţiva sfanţi, numai că talerul era ciupit bine pe muchii şi asta îl amărî de tot. Ar fi vrut un taler din ăsta nou, şi nu bont încă, cu Franţiscus, noul împărat peste Austrii şi alte ţări. Apoi îl scutură pe Armean, trezindu-l. Copiii rîseră iar, dar departe acum. Armeanul Zadic se trezi şi culese cîteva broaşte moleşite de căldură de pe el, apoi se sculă, dar nu ca oricare, ci mai întîi în patru labe şi, stînd o vreme aşa, nici el nu ştia de ce, doar stătea şi nu se gîndea la nimic în şanţul ăla puturos, apoi se culcă la loc. Ioan Marin, geograf adică, se gîndi la cît de mare e lumea şi cît de puţin este el şi la sfîrşit. Cam cînd se gîndea la toate astea, cum e lumea de necuprinsă şi el fiind nimic, ca un scuipat în apa asta puturoasă, Armeanul se sculă şi zise:

— Hai, bre, că e tîrziu!

Un soare verzui se aşternu peste ei. Armeanul Zadic, ca un păsăroi slăbănog şi mocirlit tot, îşi făcu vînt şi se înălţă peste întîmplările acestei lumi, şi de acolo spuse:

— Hai să mergem să ne înrolăm, bre, la vodă Ipsilanti, ca să-i batem pe turci, că o fi şi asta ceva. Nu le e frică muscalilor, nu mi-e frică nici mie. Da’ ţie ţi-e?

— Nu, da’ de ce să-mi fie? spuse Ioan Geograful din mocirla lui. Nu mi-e frică nici de dracu’! mai spuse şi îşi făcu o cruce repede cu limba, şi Armeanul Zadic scuipă în vînt şi îşi făcu şi el o cruce cu limba.

Vîntul se prăvăli peste ei înmiresmat, uscîndu-le hainele. Veni un cîine şi îi mirosi o vreme, apoi dădu din coadă a prietenie şi se tolăni lîngă ei. Armeanul Zadic se scotoci o vreme şi, cînd găsi ce căuta, un ban, îl dădu cîinelui. Cîinele se ridică alene, mirosi banul, dădu iar din coadă şi pe urmă se aşeză.

— E prost, bre, cîinele ăsta sau ce dracu’ are? zise Armeanul Zadic.

— O fi! zise Ioan, că de aia e cîine.

Şi iar:

— Să mergem, că s-a făcut timpul.

Plecară într-o vreme şi cîinele porni după ei şi pe urmă înaintea lor, după cum o fi avut chef.

— Asta, bre, parcă ar fi via lui Gheorghe Totoroază, spuse Zadic privind în jurul lui.

— O fi! spuse Ioan, da’ eu zic că e a lui Formion, ăla de şi-a trimis băiatu’ la Paris, din care cauză a vîndut via lui Radu Şonţu, care a dat-o în arendă lui Hristea ot Dumitru Grecu pe una sută galbeni, zece zgripţori şi doisprezece sfanţi.

— Aha! spuse Zadic, da’ din cîte auzii eu, Hristu Grecu zace de boală la muşchiul capului şi acum via o ţine unu’, frate-său vitreg, Tache Polihroni.

— Nu! spuse Ioan, Tache Polihroni e văr cu mine după mamă, n-o ţine el. O ţine ţiitoarea lui Hristea, una, Maria Bonjescu.

Vorbiră aşa o vreme, apoi se tolăniră sub un nuc noduros să se mai odihnească şi cîinele se tolăni şi el.

— Azi o fi vreo sărbătoare, spuse Zadic, de nu ne întîlnirăm cu nimeni.

— Or fi Floriile, spuse Ioan, că anul ăsta Paştele cade devreme de tot.

— Bre, să ştii că azi e chiar Paştele şi noi nu ştiurăm deloc! spuse Zadic.

— Nu e! spuse Ioan. Că, dacă era, trebuia să fi mers la Înviere aseară şi noi n-am mers.

Soarele se ridicase în creştetul lor şi mirosea bezmetic a ierburi încinse de amiază. De undeva, de departe, vîntul aduse mirosul muşeţelului în nările lor.

— Bine am făcut, bre, că ne-am aşezat un pic, ca să nu obosim prea tare. Cum a zis Platon: sufletul omului…

— Da, ştiu! spuse Ioan, Prudenţa, Tăria sufletească, Dreptatea, Cumpătarea. „Prudenţa ne arată cea dintîi Beatitudinea, iar celelalte virtuţi ne poartă ca trei drumuri asemenea, spre aceeaşi Beatitudine.“

— Stau şi mă gîndesc, bre, spuse Armeanul, de ce-o fi nevoie de patru căi, cînd una e prea de-ajuns?

— Marsilio Ficino, spuse celălalt, arată că o singură cale ajunge: „Căci prin acest dar pe care îl poartă în ei, unii înfruntă cu sufletul tare ori moartea pentru credinţă, ori moartea pentru Patrie, ori moartea pentru părinţi“.

— Părinţii mei au murit de-acuma! spuse Armeanul şi scoase de undeva o ploscă pe care o zgîlţîi şi plosca clipoci a plin pe jumătate şi cei doi se bucurară de clipocitul ei.

Băură o vreme în tăcere. Văzîndu-i aşa, cîinele se ridică şi dădu alene din coadă. Armeanul turnă puţin din ploscă pe iarbă şi cîinele linse lichidul fierbinte şi parfumat.

— Uite că bea, bre! se bucură Armeanul. Ce crezi, o să se îmbete?

— Treaba lui, spuse Ioan, dascăl la şcoala de la Colţia.

Spuse:

— Sîntem şi noi undeva, într-un colţ al Minţii Angelice, şi stăm acolo tăcînd, dar aici vorbim şi bem. Dar şi vorbele astea şi băutura asta sînt acolo, numai că băutura n-o bea nimeni şi vorbele nu le spune nimeni, stau pur şi simplu printre alte vorbe şi lucruri şi nu se iscă nimic din asta, din statu’ lor.

— Stau ca să fie, spuse Armeanul Zadic, apoi bău din ploscă, se înecă, tuşi, lăcrămă, iar tuşi.

Spuse:

— Acolo stau toate faptele noastre pînă la sfîrşit şi noi nu le ştim deloc şi nu e osebire între ele, ca aici, fiindcă la început ori la sfîrşit tot una e acolo.

Ioan luă plosca şi bău şi o vreme tăcură iar, în căldura acelei amiezi nesfîrşite. Undeva departe, ca printr-o sticlă vălurită, văzură nişte soldaţi făcînd instrucţie. Se mişcau ca nişte păpuşi bine strunite. Apoi bubuiră puşcoacele de le ţineau la început pe umăr. Era o trupă muscălească, pesemne, ştiură ei după o vreme de privit. Apoi veni un pitic mustăcios, tulburîndu-i.

— Da’ bre, spuse Armeanul, dacă stai mata aici, de ce nu stai mai la o parte, să văd şi eu ce fac muscalii pînă la sfîrşit.

— Acum se odihnesc, spuse Ioan Geograful, care vedea printre picioarele piticului.

Piticul stătea mereu, crăcănat şi fioros. I se zbîrlise mustaţa de furie şi broboane mari de sudoare i se scurgeau de pe frunte în ţărînă.

— Al dracului pitic! spuse Armeanul înfuriat că tot nu vedea, chit că muscalii ăia se odihneau acum.

Cînd sună o trompetă, piticul tresări şi spuse:

— Băi, ăştia, voi ce faceţi aici?

Armeanul Zadic rîse într-o doară.

— Bre, spuse, să ştii că nenorocitul ăsta de pitic caută ceartă cu noi pe căldura asta.

Ioan Geograful privi spre pitic şi spuse:

— Nu cred, că n-o fi aşa prost!

— Bre, să ştii că piticii sînt proşti! spuse Armeanul.

Trompeta sună din nou, strident, spărgînd amiaza.

— Au venit mai mulţi muscali acum, spuse Ioan, care vedea iar.

Cîinele se ridică şi hămăi scurt spre muscali, speriat parcă, apoi se culcă din nou. Cîţiva pruni dintr-o parte îşi scuturară floarea alene, ca o ninsoare peste pămînt, albindu-l.

— Ce-i, bre? tresări Armeanul într-o vreme.

— Nimic! spuse Ioan, numai că au plecat muscalii şi pe urmă a plecat şi piticul.

— Auzi, spuse Armeanul Zadic, am putea merge să jucăm zaruri la Păsărică, da’ n-avem bani.

— Putem merge şi aşa! spuse celălalt, Ioan adică. Cunosc eu pe unu’ de o să ne dea bani ca să jucăm şi, dacă pierdem, nu-i dăm nimic înapoi, iar dacă e invers, îi dăm jumătate din cîştig sau chiar mai mult, nu-mi aduc aminte acum.

Băură din ploscă pînă o goliră de tot, ca să nu mai fie nimic de poftit în ea. Se simţiră mai uşori o vreme, de dorinţă, apoi iar avură chef să bea şi asta îi năpădi ca o negură şi fiecare se gîndi la ceva frumos, ca să uite. Zadic la balurile muscăleşti, unde intra mascat ca un turc şi speriind feticele asudate, şi Ioan Geograful la ţara Engliterei, unde nu fusese niciodată. Pe urmă, nu se mai putură gîndi la toate astea sau la altele care or fi fost în amiaza aceea călduţă şi înmiresmată.

Şi despre urma lor nu s-a mai ştiut nimic, decît aceste cuvinte de le-a scris Ioan pe o carte a sa, Ghiografie: „Să se ştie că această carte, ce se numeşte Ghiografie, adică scrisoarea a toată faţa pămîntului, o am cumpărat-o eu, cel mai jos iscălit, cu taleri şase“.