Charles Bukowski, Hot Water Music

Copyright © 1983 by Charles Bukowski

All rights reserved

© 2018 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7266-0

ISBN PDF: 978-973-46-7267-7

ISBN print: 978-973-46-7149-6

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © art4all/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

CHARLES BUKOWSKI s-a născut în Germania, la Andernach, în 1920. Cînd avea doi ani, părinţii lui s-au mutat în Statele Unite, stabilindu-se în Los Angeles, unde scriitorul a copilărit şi şi-a petrecut cea mai mare parte din viaţă. A studiat la Los Angeles City College, dar a abandonat cursurile şi a dus o viaţă dezordonată, scriind cu pasiune îndîrjită şi schimbînd diverse slujbe pentru a supravieţui: a lucrat într-un abator, într-o fabrică de biscuiţi pentru cîini, a fost spălător de vase, şofer de camion, funcţionar de poştă etc. A publicat prima povestire la douăzeci şi patru de ani, iar în 1960 a debutat cu un volum de versuri. Încetul cu încetul, valoarea operei sale a început să fie recunoscută, iar în 1969 Bukowski a semnat un contract de exclusivitate cu Black Sparrow Press, ceea ce i-a permis să renunţe la slujba din acel moment şi să se dedice exclusiv scrisului. Autor prolific, a publicat volume de poezie, antologii de povestiri şi romane, devenind unul dintre cei mai citiţi scriitori americani contemporani. La Editura Polirom au apărut romanele Femei (2003, 2012, 2016), De duzină (2003), Factotum (2004), Poşta (2004, 2017), Hollywood (2012, 2017), Şuncă pe pîine (2011, 2015), volumele de povestiri Dragoste la 17,50 $ (2016) şi Poveşti despre nebunia obişnuită (2017) şi antologia de poezie Dragostea e un cîine venit din iad (2007). Charles Bukowski a murit în 1994, în San Pedro, California.

pentru Michael Montfort

Mai puțin delicat decât lăcusta

— Căcat, zise el, nu mai am chef să pictez. Hai să ieșim. Mi s-a luat de uleiurile astea împuțite, am obosit să fiu genial. Am obosit să aștept să mor. Hai să ieșim.

— Unde să ieșim? întrebă ea.

— Oriunde. Să mâncăm, să bem, să vedem lumea.

— Jorg, spuse ea, ce-o să mă fac când o să mori?

— O să mănânci, o să dormi, o să te fuți, o să te piși, o să te caci, o să-ți iei țoale, o să te fâțâi pe-aici și-o să te plângi.

— Am nevoie de siguranță.

— Toți avem.

— Vreau să zic că nu suntem căsătoriți. N-o să pot nici să-ți iau asigurarea.

— Nu-i nimic, nu te stresa. Oricum, Arlene, tu nu crezi în căsnicie.

Arlene stătea în fotoliul roz și citea ediția de seară a ziarului.

— Spui că sunt cinci mii de femei care vor să se culce cu tine. Și eu ce sunt în cazul ăsta?

— Cinci mii una.

— Crezi că nu pot să-mi găsesc alt bărbat?

— Nu, n-ai avea nici o problemă. Poți să-ți găsești alt bărbat în trei minute.

— Crezi că am nevoie de un pictor genial?

— Nu, n-ai nevoie. Ți-ar ajunge și un instalator bun.

— Da, numai să mă iubească.

— Bineînțeles. Trage-ți haina pe tine. Hai să ieșim.

Coborâră pe scări de la ultimul etaj. Peste tot în jur erau camere ieftine, infestate de gândaci, dar nimeni nu părea să moară de foame: toţi găteau mereu ceva în oale mari și o frecau aiurea, fumau, își curățau unghiile, beau doze de bere sau împărțeau câte o sticlă înaltă, albastră, de vin alb, țipau unii la alții sau râdeau, se bășeau, râgâiau, se scărpinau sau dormeau în fața televizorului. Nu are multă lume foarte mulți bani, dar cu cât au mai puțini, cu atât par să trăiască mai bine. Le trebuie numai somn, cearșafuri curate, mâncare, băutură și cremă pentru hemoroizi. Și își lasă mereu ușile întredeschise.

— Proștii, spuse Jorg în timp ce coborau, vorbesc toată ziua aiurea și-mi fac mie capul mare.

— Of, Jorg, oftă Arlene, ție nu-ți plac oamenii, așa-i?

Jorg înălţă o sprânceană la ea și nu răspunse. Reacţia lui Arlene când el își exprima sentimentele față de mulţime era mereu aceeași – de parcă faptul că nu iubeai oamenii dezvăluia o lipsă sufletească de neiertat. Dar era excelentă la futut și o tovărăşie plăcută – în cea mai mare parte a timpului.

Ajunseră la bulevard și o porniră de-a lungul lui, Jorg cu barba lui roșie cu alb și dinții galbeni și rupţi, cu răsuflarea împuțită, urechile vinete, ochii speriați, pardesiul rupt şi jegos și un baston alb de fildeș. Când se simțea rău, se simțea cel mai bine.

— Căcat, spuse el, totul se cacă până moare.

Arlene își legăna fundul, nu-l ținea deloc secret, Jorg izbea trotuarul cu bastonul și chiar și soarele se uită în jos și spuse, Ho, ho. În cele din urmă ajunseră la clădirea jupuită și întunecată în care trăia Serge. Jorg și Serge pictau de mulți ani, dar abia recent începuseră să li se vândă lucrările pe mai mult decât niște bășini de porc. Făcuseră foamea împreună, dar acum deveneau celebri separat. Jorg și Arlene intrară în hotel și urcară pe scări. Pe holuri mirosea a iod și a pui fript. Într-o cameră unii se futeau și n-o ascundeau. Ajunseră la ultimul apartament de la mansardă și Arlene ciocăni. Ușa se deschise și iată-l pe Serge.

— Cu-cu! strigă el și apoi roși. Ah, scuze… Intrați.

— Ce dracu-i cu tine? întrebă Jorg.

— Luați loc. Am crezut că-i Lila.

— Te joci de-a v-ați ascunselea cu Lila?

— Ei, lasă.

— Serge, trebuie să scapi de fata aia, îți distruge mintea.

— Îmi ascute creioanele.

— Serge, e prea tânără pentru tine.

— Are treizeci de ani.

— Și tu ai şaizeci. Sunt treizeci de ani diferenţă.

— Treizeci e prea mult?

— Normal.

— Dar douăzeci? întrebă Serge și se uită la Arlene.

— Douăzeci de ani e acceptabil. Treizeci de ani e obscen.

— De ce nu vă luați voi femei de vârsta voastră? întrebă Arlene.

Se uitară amândoi la ea.

— Îi place să facă glumițe, spuse Jorg.

— Da, zise Serge, e comică. Hai să vă arăt ce făceam…

Veniră după el în dormitor. Serge își scoase pantofii și se întinse pe spate în pat.

— Vedeți? Vă place? Tot confortul.

Serge își legase pensulele pe niște bețe lungi și picta pe o pânză prinsă de tavan.

— Din cauza spatelui. Nu pot să pictez nici zece minute fără să mă opresc. Dar așa pot să-i dau înainte ore întregi.

— Cine-ți prepară culorile?

— Lila. Îi spun „Bag-o în albastru, acum pune puțin verde“. Se pricepe. Poate că până la urmă o s-o las să mânuiască și pensulele, iar eu numai o să stau și o să citesc reviste.

O auziră pe Lila venind pe scări. Deschise ușa, străbătu prima cameră și intră în dormitor.

— Hei, zise ea, văd că moșul băşinos pictează.

— Da, spuse Jorg, pretinde că i-ai rupt spatele.

— N-am spus așa ceva.

— Hai să ieșim să mâncăm, spuse Arlene.

Serge gemu și se ridică.

— Jur că stă toată ziua degeaba, ca o broască bolnavă, spuse Lila.

— Tre’ să beau ceva, spuse Serge. O să-mi revin.

Coborâră împreună în stradă și o porniră spre The Sheep’s Trick. Doi tineri de vreo douăzeci şi cinci de ani veniră în fugă după ei. Purtau pulovere pe gât.

— Hei, voi sunteți pictorii ăia, Jorg Swenson și Serge Maro!

— Pleacă-n morții tăi de-aici! spuse Serge.

Jorg își flutură bastonul de fildeș. Îl izbi pe cel mai scund dintre cei doi direct în genunchi.

— Căcat, spuse tânărul, mi-ai rupt piciorul!

— Așa sper, replică Jorg. Poate acum o să înveți să fii mai politicos!

Merseră mai departe spre The Sheep’s Trick. Cum intrară, dinspre mese se auzi rumoare. Șeful de sală veni imediat, făcu plecăciuni, flutură meniuri și spuse vorbe plăcute în italiană, franceză și rusă.

— Uite ce păr lung și negru îi iese din nas, spuse Serge. Grețos!

— Da, spuse Jorg, apoi strigă la chelner: ASCUNDE-ȚI NASUL!

— Cinci sticle din cel mai bun vin pe care-l aveți! strigă Serge în timp ce se așezau la cea mai bună masă.

Şeful de sală dispăru.

— Voi doi chiar sunteți niște ticăloși, spuse Lila.

Jorg își plimbă mâna în sus pe piciorul ei.

— Două legende vii îşi pot permite anumite libertăţi.

— Ia mâna de pe păsărica mea, Jorg.

— Nu-i a ta. E a lui Serge.

— Ia mâna de pe păsărica lui Serge, altfel țip.

— Voința mea e slabă.

Ea țipă. Jorg își retrase palma. Şeful de sală veni cu o tavă pe rotile și o găleată cu sticlele de vin puse la rece. O înveli în şervet, făcu o plecăciune și scoase un dop. Îi umplu paharul lui Jorg. Jorg îl dădu pe gât.

— E de căcat, dar merge. Desfundă sticlele!

— Toate sticlele?

— Toate sticlele, prostule, și repede!

— E stângaci, spuse Serge. Uită-te la el. Să cinăm?

— Să cinați? spuse Arlene. Voi numai beți. Nu cred că am văzut pe vreunul dintre voi să mănânce mai mult de un ou fiert moale.

— Pleacă de-aici, lașule, îi spuse Serge chelnerului.

Chelnerul dispăru.

— N-ar trebui să vorbiți așa cu oamenii, spuse Lila.

— Am plătit pentru asta, replică Serge.

— N-aveți nici un drept, spuse Arlene.

— Poate că nu, zise Jorg, dar e interesant.

— Oamenii nu-s obligați să vă înghită toate căcaturile, spuse Lila.

— Oamenii acceptă ce acceptă, îi răspunse Jorg. Acceptă și lucruri mult mai rele.

— Vă vor doar picturile, atâta tot, comentă Arlene.

— Noi suntem picturile noastre, replică Serge.

— Femeile sunt proaste, replică Jorg.

— Ai grijă, spuse Serge. Sunt și capabile de răzbunări teribile…

Au stat aşa şi au băut vin vreo două ore.

— Omul e mai puțin delicat decât lăcusta, spuse în cele din urmă Jorg.

— Omul e scursura universului, spuse Serge.

— Voi doi sunteți niște ticăloși, spuse Lila.

— Evident, spuse Arlene.

— Hai să facem schimb în noaptea asta, spuse Jorg. Eu îți fut păsărica ta și tu, pe-a mea.

— A, nu, spuse Arlene, să n-aud din astea.

— Clar, spuse Lila.

— Am chef să pictez, spuse Jorg. M-am plictisit de băut.

— Și eu am chef să pictez, spuse Serge.

— Hai să ieșim, spuse Jorg.

— Hei, sări Lila, n-ați plătit.

— Să plătim? urlă Serge. Doar nu credeți că o să dăm bani pentru poșirca asta!

— Hai să mergem, spuse Jorg.

Când se ridicau, şeful de sală apăru cu nota.

— Poșirca asta e un căcat! țipă Serge, țopăind agitat. N-aș cere nimănui să plătească pentru așa ceva! Vreau să știi că dovada e în pișat!

Serge luă o sticlă pe jumătate plină, îi rupse cămașa şefului de sală și îi turnă vinul pe piept. Jorg își ținea bastonul de fildeș ca pe o sabie. Chelnerul părea confuz. Era un tânăr frumos, cu unghii lungi și un apartament scump. Studia chimia și câștigase cândva locul al doilea la un concurs de muzică de operă. Jorg își legănă bastonul și îl lovi tare pe chelner sub urechea stângă. Chelnerul se albi și se clătină. Jorg îl mai lovi de trei ori în același loc și chelnerul se prăbuși.

Ieșiră toți, Serge, Jorg, Lila și Arlene. Erau beți, dar în atitudinea lor se vedea ceva, ceva unic. Ieșiră pe ușă și o porniră la pas pe stradă.

Un cuplu tânăr care stătea la o masă de lângă ușă urmărise întreaga poveste. Tânărul părea inteligent, doar că o aluniță cam mare de la baza nasului strica întru câtva impresia. Iubita lui era grasă, dar încântătoare în rochia ei de un albastru închis. Cândva își dorise să fie călugăriță.

— Aşa-i că erau magnifici? întrebă tânărul.

— Erau niște ticăloși, spuse fata.

Tânărul făcu un semn și ceru o a treia sticlă de vin. Urma să fie iar o seară dificilă.

Urlă când arzi

Henry își turnă ceva de băut și se uită pe fereastră la strada Hollywood, fierbinte și pustie. Iisuse, trăsese din greu la căruță și tot trăia de azi pe mâine. Moartea era următoarea fază, moartea era mereu acolo. Făcuse o greșeală stupidă și cumpărase un ziar underground, iar ăia încă-l idolatrizau pe Lenny Bruce. Era o poză cu el mort, chiar după injecţia cu supradoza. OK, Lenny fusese comic uneori. „Nu pot să termin!“ – gluma aia fusese o capodoperă, totuși Lenny nu fusese chiar așa de bun. Persecutat, da, evident, fizic și spiritual. Da, păi, toți murim, e o chestiune de matematică. Nimic nou. Să aștepți până atunci, asta-i problema. Telefonul sună. Era iubita lui.

— Ascultă, muistule, m-am săturat de bețivăneala ta. Am văzut destulă la tata…

— Eh, pe dracu’, nu-i chiar așa grav.

— Ba e și nu vreau să mai trec o dată prin asta.

— Crede-mă, faci prea mult caz.

— Nu, mi-a ajuns, ascultă ce-ți zic, mi-a ajuns. Te-am văzut la petrecere când ai comandat iar whiskey, atunci am şi plecat. Mi-ajunge, nu mai am chef să suport…

Închise. Se duse și-și turnă un scotch cu apă. Intră în dormitor cu paharul de băutură, își scoase cămașa, pantalonii, pantofii și ciorapii. Se băgă în pat cu boxerii pe el și băutura în mână. Mai erau 15 minute până la prânz. Nici o ambiție, nici un talent, nici o șansă. Ce-l ținea în viaţă era norocul și norocul nu ține la nesfârșit. Păcat că așa stăteau lucrurile cu Lu, dar Lu voia un învingător. Își goli paharul și se întinse. Luă cartea lui Camus Rezistență, rebeliune și moarte și citi câteva pagini. Camus vorbea despre angoasă și teroare și despre condiția mizerabilă a Omului, dar vorbea despre toate într-un mod atât de confortabil și înflorit… limbajul lui… aveai impresia că lucrurile astea nu-l afectau, nici pe el, nici scrisul lui. Cu alte cuvinte, lucrurile păreau să fie cumva şi bune. Camus scria ca un om care tocmai a terminat o cină bogată, cu friptură, cartofi prăjiți și salată, udată cu un vin franțuzesc bun. Poate că umanitatea suferea, dar nu și el. Poate că era un om înțelept, dar Henry îi prefera pe cei care urlă când ard. Lăsă cartea să cadă pe podea și încercă să doarmă. Somnul era întotdeauna o problemă. Dacă reușea să doarmă trei ore din 24, era mulțumit. Da, păi, se gândi, pereții sunt tot aici. Dă-i unui om patru pereți și încă mai are o șansă. Afară, pe străzi, nu se mai poate face nimic.

Sună soneria.

— Hank! urlă cineva. Hei, Hank!

Ce căcat? se gândi el. Ce mai e și asta?

— Da? întrebă el cum zăcea acolo în boxeri.

— Hei! Ce faci?

— Stai puțin…

Se ridică, își luă cămașa și pantalonii și se duse în camera din față.

— Ce faci?

— Mă îmbrac…

— Te îmbraci?

— Da.

Era douăsprezece și zece. Deschise ușa. Era profesorul universitar din Pasadena care preda literatură engleză. Adusese cu el o femeie frumoasă. Proful o prezentă pe frumoasă. Lucra la una dintre cele mai mari edituri newyorkeze.

— Ah, dulceațo, îi zise el și îi strânse în palmă coapsa dreaptă. Te iubesc.

— Ești rapid, spuse ea.

— Da, păi, știi cum trebuie scriitorii să pupe mereu editorii în cur.

— Credeam că e invers.

— Nu e. Scriitorul e cel flămând.

— Vrea să-ți vadă romanul.

— N-am decât o ediție cartonată. Nu pot să-i dau o ediție cartonată.

— Dă-i-o. Poate ți-o cumpără, spuse profesorul.

Vorbeau despre romanul lui, Coșmar. Se gândi că tipa voia pur şi simplu un exemplar gratuit.

— Mergeam la Del Mar, dar Pat a vrut să te vadă în carne și oase.

— Ce drăguț.

— Hank și-a citit poemele la mine la curs. I-am dat 50 de dolari. Era speriat și plângea. A trebuit să-l împing în fața cursanţilor.

— Eram indignat. Numai 50 de dolari. Auden primea 2000. Nu cred că e mult mai bun ca mine. De fapt…

— Da, știm ce crezi.

Henry strânse de lângă picioarele editoarei buletinele informative vechi de la cursele de cai.

— Sunt unii care-mi datorează 1100 de dolari. Nu pot să-i recuperez. Revistele porno au devenit imposibile. Am ajuns s-o cunosc pe fata de la recepție. Una, Clara. „Salut, Clara“, îi zic la telefon, „ai luat un mic dejun bun?“ „O, da, Hank, dar tu?“ „Sigur“, îi spun, „două ouă fierte, tari“. „Știu pentru ce suni“, îmi zice. „Sigur“, îi zic eu, „pentru același lucru“. „Da, îl avem aici, mandatul poștal 984765, 85 de dolari.“ „Dar uite încă unul, Clara, mandatul 973895 pentru cinci povestiri, 570 de dolari.“ „O, da, o să încercăm să-l facem pe domnul Masters să le semneze.“ „Mersi, Clara“, îi spun, iar ea zice „N-ai pentru ce, voi, ăștia, vă meritaţi banii“. „Sigur“, îi răspund și apoi ea zice, „Şi dacă nu-i primești, o să suni iar, nu? Ha, ha, ha“. „Da, Clara“, îi spun, „o să sun iar“.

Profesorul și editoarea râseră.

— Nu mă descurc, dracu’ să mă ia, vreți ceva de băut?

Nu-i răspunseră, așa că Henry își turnă numai lui.

— Am încercat să mă aranjez până și pariind la curse. Am început bine, dar dup-aia m-a lovit ghinionul. A trebuit să mă opresc. Nu-mi permit decât să câștig.

Profesorul începu să-i explice sistemul conceput de el ca să câştige la douăş’ unu în Vegas. Henry se îndreptă spre editoare.

— Hai în pat, îi spuse el.

— Ești comic, îi răspunse ea.

— Da, spuse el, ca Lenny Bruce. Aproape. El e mort și eu, pe moarte.

— Dar tot ești comic.

— Da, sunt eroul. Mitul. Sunt cel curat, cel care nu s-a vândut. La mine acasă, în Est, scrisorile mele se vând la licitaţie de la 250 de dolari în sus. Eu nu pot să cumpăr nici măcar o pungă cu bășini.

— Voi, scriitorii, strigați tot timpul „Vine lupul“.

— Poate că până la urmă lupul chiar a venit. Nu poți să trăiești numai cu sufletul. Nu poți să-ți plătești chiria cu sufletul. Ia încearcă o dată.

— Poate ar trebui să mă bag în pat cu tine, spuse ea.

— Hai, Pat, spuse profesorul, ridicându-se, trebuie să ajungem la Del Mar.

O porniră spre ușă.

— Mi-a părut bine să te văd.

— Sigur, spuse Henry.

— O să te descurci.

— Sigur, la revedere.

Se întoarse în dormitor, își scoase hainele și se băgă înapoi în pat. Poate că reușea să adoarmă. Somnul era asemănător morții. Apoi adormi. Era la curse. Omul de la ghișeu îi dădea bani și el îi punea în portofel. Erau mulți bani.

— Ar trebui să-ţi iei un portofel nou, îi spuse tipul. Ăsta e rupt.

— Nu, răspunse el, nu vreau să știe lumea că sunt bogat.

Sună soneria.

— Hei, Hank! Hank!

— Bine, bine… așteaptă puțin…

Se îmbrăcă și deschise ușa. Era Harry Stobbs. Stobbs era și el scriitor. Știa prea mulți scriitori.

Stobbs intră.

— Ai bani, Stobbs?

— Pe dracu’!

— Bine, o să cumpăr eu berea. Credeam că tu ești bogat.

— Nu, stăteam cu fata aia în Malibu. Mă îmbrăca bine, mă hrănea. M-a dat afară în șuturi. Acum trăiesc într-un duș.

— Un duș?

— Da, e bine. Uși glisante, din sticlă adevărată.

— Bun, hai să mergem. Ai mașină?

— Nu.

— O luăm pe a mea.

Urcară în Cometul lui din ’62 și o porniră pe Hollywood și Normandy.

— Am vândut un articol la Time. Frate, credeam că o să mă umplu de bani. Am primit azi un cec. Nu l-am încasat încă. Ghici de cât e? întrebă Stobbs.

— 800?

— Nu, 165.

— Ce? Time? 165 de dolari?

— Exact.

Parcară și intrară într-un magazin mic de băuturi ca să ia bere.

— M-a lăsat femeia, îi spuse Henry. Zice că beau prea mult. O minciună de la obraz.

Luă din frigider două baxuri de câte șase beri.

— Încerc să o las mai moale. Azi-noapte am fost la o petrecere jalnică. Numai scriitori flămânzi și profesori care urmau să-și piardă slujbele. Vorbeau de-ale lor. Foarte obositor.

— Scriitorii sunt curve, spuse Stobbs, scriitorii sunt curvele universului.

— Curvele universului o duc mult mai bine, prietene.

Ajunseră la casă.

— „Aripile cântecului“, spuse proprietarul magazinului.

— „Aripile cântecului“, răspunse Henry.

Proprietarul citise acum un an un articol în L.A. Times despre poezia lui Henry și nu uitase. Chestia cu aripile cântecului era jocul lor. La început îl detestase, dar acum i se părea amuzant. Aripile cântecului să fie.

Se urcară în mașină și se întoarseră acasă. Poștașul trecuse pe-acolo. Era ceva în cutie.

— Poate e un cec, spuse Henry.

Luă scrisoarea dinăuntru, deschise două beri și scrisoarea. În ea scria aşa:

Dragă domnule Chinaski, tocmai am terminat de citit romanul tău, Coșmar, și cartea de poeme Fotografii din iad și cred că ești un mare scriitor. Sunt o femeie căsătorită, am 52 de ani şi copii mari. Mi-ar plăcea mult să-mi răspunzi. Cu respect, Doris Anderson.

Scrisoarea venea dintr-un orășel din Maine.

— Nu știam că mai trăiesc oameni în Maine, îi spuse el lui Stobbs.

— Nici nu cred că mai trăiesc.

— Ba da. Ea, de exemplu.

Henry aruncă scrisoarea în sacul de gunoi. Berea era bună. Asistentele medicale se întorceau acasă, la apartamentul lor din blocul-turn de peste drum. Locuiau multe asistente acolo. Majoritatea purtau uniforme transparente și soarele amiezii făcea restul trebii. Stătea acolo cu Stobbs și se uitau cum ies din mașini și intră pe ușile de sticlă, după care dispar la dușurile și televizoarele lor, în dosul ușilor lor închise.

— Uită-te la aia, spuse Stobbs.

— Ăhă.

— Încă una.

— Oho!

Ne purtăm ca niște puști de 15 ani, se gândi Henry. Nu merităm să trăim. Pun pariu că ăla, Camus, nu se holba așa pe geam la femei.

— Cum o să te descurci, Stobbs?

— Păi, câtă vreme am dușul ăla, sunt aranjat.

— De ce nu-ți iei o slujbă?

— O slujbă? Nu vorbi ca un nebun.

— Da, probabil ai dreptate.

— Ia uită-te la aia! Uite ce cur are aia!

— Da, chiar că are.

Se așezară şi se munciră cu berea.

— Mason, îi spuse el lui Stobbs, pomenind un tânăr poet nepublicat, s-a dus să trăiască în Mexic. Vânează cu arcul cu săgeți, pescuiește. Şi-a luat cu el nevasta și o fată, o servitoare. Urmează să publice patru cărți. A scris și una cu cowboy. Problema e că dacă nu ești în țară, e aproape imposibil să-ți primești banii. Numai dacă-i ameninți cu moartea. Mă pricep să scriu scrisori din alea. Dar dacă ești la o mie de kilometri distanță, ei știu că până ajungi la ușa lor, o să te potolești. Totuşi îmi place chestia asta cu vânătoarea. E mai bine decât să mergi la supermarket. Îți închipui că animalele alea sunt redactori şi editori. E tare.

Stobbs rămase până pe la cinci. Se plânseră de scris, de cât de jalnici sunt scriitorii de top. Tipi ca Mailer sau Capote. Apoi Stobbs plecă și Henry își scoase cămașa, pantalonii, pantofii, ciorapii și se băgă în pat. Sună telefonul. Era pe podea, lângă pat. Întinse mâna și ridică receptorul. Era Lu.

— Ce faci? Scrii?

— Scriu rar.

— Bei?

— O las mai moale.

— Cred că ai nevoie de o asistentă.

— Hai diseară la curse.

— OK. Când ajungi acolo?

— La șase jumate e bine?

— Şase jumate e bine.

— Bine, ne vedem.

Se întinse în pat. Era bine că se împăcase cu Lu. Era bună pentru el. Avea dreptate, bea prea mult. Dacă Lu ar fi băut cât bea el, n-ar mai fi vrut-o. Fii corect, frate, fii corect. Uite ce a păţit Hemingway, era tot timpul cu o băutură în mână. Uită-te şi la Faulkner, şi la toţi ceilalți. Căcat.

Telefonul sună iar. Ridică receptorul.

— Chinaski?

— Deah?

Era Janessa Teel, poetesa. Avea un corp frumos, dar nu se culcase niciodată cu ea.

— Mi-ar plăcea să vii mâine-seară la cină.

— Încerc să rămân cu Lu, îi răspunse el.

Doamne, sunt fidel, îşi zise el. Doamne, sunt un tip de treabă, îşi zise. Doamne.

— Adu-o cu tine.

— Crezi că ar fi înțelept?

— Eu n-am nici o problemă.

— Hai că te sun mâine. Îți zic atunci.

Închise și se întinse iar. De 30 de ani îmi doresc să fiu scriitor, iar acum sunt scriitor și ce înseamnă asta? se gândi el.

Sună iar telefonul. Era Doug Eshlesham, poetul.

— Hank, iubire…

— Da, Doug?

— Sunt lefter, iubire, am nevoie de cinci parai, iubire. Zău aşa, dă-mi cinci parai.

— Doug, m-au călcat caii în picioare. Sunt mort.

— Oh, zise Doug.

— Îmi pare rău, iubire.

— Păi, bine atunci.

Doug închise. Doug îi era deja dator cu 15 parai. Dar acum el avea cinci parai. Ar fi trebuit să i-i dea. Doug probabil mânca mâncare pentru câini. Nu sunt un tip prea de treabă, se gândi. Doamne, nu sunt deloc un tip de treabă.

Se întinse în pat în toată lipsa lui de glorie.