John Steinbeck, The Red Pony

Copyright © John Steinbeck, 1933, 1937, 1938

Copyright renewed © John Steinbeck 1961, 1965

All rights reserved

© 2016 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6504-4

ISBN PDF: 978-973-46-6505-1

ISBN print: 978-973-46-6428-3

Foto autor : Nobel Foundation, 1962

Foto copertă : © Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JOHN STEINBECK, unul dintre clasicii literaturii americane, s-a născut în 1902 la Salinas, în California. Între 1918 şi 1925 a studiat cu intermitenţe la Universitatea Stanford, fără a obţine vreo diplomă, apoi a avut slujbe dintre cele mai diverse, timp în care a început să scrie literatură. Debutează în 1929 cu romanul Cupa de aur (Polirom, 2012), iar în 1932 publică volumul de nuvele Păşunile Raiului (Polirom, 2012). Succesul cunoscut în 1935 cu Cartierul Tortilla (Polirom, 2012) şi apoi, în 1937, cu romanul Şoareci şi oameni (Polirom, 2013) îl impune drept unul dintre marii scriitori americani ai epocii. În timpul celui de-al Doilea Război Mondial este corespondent de front pentru New York Herald Tribune în zona Mediteranei, unde e rănit de un şrapnel. Steinbeck a publicat peste douăzeci de cărţi, multe devenite clasice. Printre ele se numără Fructele mîniei (1939; Polirom, 2013), pentru care a primit National Book Award şi premiul Pulitzer, Strada Sardinelor (1945; Polirom, 2010, 2013, 2016), La răsărit de Eden (1952; Polirom, 2005, 2013, 2015) şi Iarna vrajbei noastre (1961; Polirom, 2004, 2014, 2016). Multe dintre cărţile sale au fost ecranizate şi adaptate pentru cinematografie. John Steinbeck este laureat al Premiului Nobel pentru Literatură în anul 1962. A murit la New York în 1968.

1

Darul

Cînd se crăpă de ziuă, Billy Buck ieşi din baraca în care locuia şi stătu preţ de o clipă pe prispă, uitîndu-se la cer. Era un bărbat scund, lat în spate şi crăcănat, cu o mustaţă ca de morsă şi mîini pătrăţoase, umflate şi palme musculoase. Ochii îi erau gînditori, de un cenuşiu apos, iar părul care i se ivea de sub pălăria de cowboy era ţepos şi aspru. Cînd ieşi pe prispă, Billy îşi vîra încă în blugi cămaşa. Îşi descheie cureaua şi o strînse la loc. Locurile roase şi lucioase din dreptul fiecărei găuri arătau cum mijlocul i se rotunjise treptat de-a lungul anilor. După ce văzu cum e vremea, Billy îşi curăţă fiecare nară apăsînd-o pe cealaltă cu arătătorul şi suflînd puternic. Apoi o porni spre grajd, frecîndu-şi mîinile. Ţesălă şi pieptănă doi cai de călărit din boxe, vorbindu-le tot timpul în şoaptă, şi abia ce termină, că se şi auzi trianglul de fier de la fermă. Billy înfipse peria şi ţesala una într-alta şi le aşeză pe balustradă, după care se duse să mănînce micul dejun. Se mişcase domol şi totuşi fără să irosească vreo clipă, astfel că în momentul cînd ajunse la casă, doamna Tiflin mai bătea încă în trianglu. Aceasta îl salută dînd din capul cărunt şi se retrase în bucătărie. Billy Buck se aşeză pe trepte, căci nu era decît grăjdar şi nu se făcea să intre primul în sufragerie. Îl auzi pe domnul Tiflin tropăind prin casă în timp ce-şi vîra picioarele în cizme.

Clinchetul ascuţit al trianglului îl puse în mişcare pe Jody. Era doar un puşti de zece ani, cu părul de culoarea ierbii îngălbenite şi prăfuite, cu ochi cenuşii, politicoşi şi timizi, şi cu o gură care i se mişca în timp ce gîndea. Trianglul îl smulse din somn. Nu i-ar fi trecut prin minte să treacă cu vederea sunetul aspru. N-o făcuse niciodată şi nici nu ştia pe nimeni care s-o fi făcut. Îşi dădu la o parte părul încîlcit, care-i cădea pe ochi, şi îşi scoase cămaşa de noapte. Într-o clipă era gata îmbrăcat – în cămaşă de chembrică albastră şi salopetă. Era către sfîrşitul verii, aşa că, evident, nu-şi bătu capul cu încălţările. Ajuns în bucătărie, aşteptă pînă ce maică-sa se deplasă din faţa chiuvetei înapoi la plită. Apoi se spălă şi îşi trecu degetele prin părul ud, dîndu-l pe spate. Maică-sa se întoarse brusc spre el cînd puştiul plecă de la chiuvetă. Jody privi sfios în altă direcţie.

— Acuşi trebuie să-ţi tunzi părul, îi spuse maică-sa. Micul dejun e pe masă. Du-te, ca să poată veni şi Billy.

Jody se aşeză la masa lungă, acoperită cu o muşama albă care în unele locuri fusese frecată pînă la pînză. Ouăle prăjite erau înşiruite pe un platou. Jody îşi puse trei în farfurie şi adăugă trei felii crocante de costiţă prăjită. Dădu cu grijă la o parte o pată de sînge de pe un gălbenuş.

Billy Buck intră tropăind.

— Nu-ţi face nici un rău, explică el. Nu-i decît o urmă pe care-o lasă cocoşul.

Chiar atunci intră şi tatăl lui Jody, înalt şi sever, iar după zgomotul pe care-l făcea pe podea, puştiul îşi dădu seama că purta cizme, dar se uită oricum sub masă, ca să se convingă. Taică-său stinse lampa cu petrol de deasupra mesei, căci lumina zorilor se revărsa de-acum din belşug pe ferestre.

Jody nu întrebă unde aveau să meargă în ziua aceea taică-său şi Billy Buck, dar tare ar fi vrut să-i poată însoţi. Tatăl lui era un partizan al disciplinei. Jody îl asculta în toate, fără să pună întrebări. Acum Carl Tiflin se aşeză la masă şi se întinse după platoul cu ouă.

— Ai pregătit vacile de plecare, Billy? întrebă el.

— În ţarcul de jos, zise Billy. Aş putea să le duc şi singur.

— Sigur c-ai putea. Dar omul are nevoie de tovărăşie. Ca să nu mai vorbim că ţi se usucă gîtlejul.

Carl Tiflin era în toane bune în dimineaţa asta.

Mama lui Jody îşi iţi capul în uşă.

— Cînd crezi c-o să vă întoarceţi, Carl?

— Nu ştiu. Trebuie să mă întîlnesc cu nişte indivizi în Salinas. S-ar putea să fim plecaţi pînă la lăsarea nopţii.

Ouăle, cafeaua şi pesmeţii dispărură rapid. Jody îi urmă pe cei doi bărbaţi afară din casă. Se uită cum se urcă pe cai şi cum mînă şase vaci bătrîne de lapte afară din ţarc şi apoi pe deal în sus, înspre Salinas. Urmau să le vîndă măcelarului.

După ce dispărură peste culmea dealului, Jody urcă dîmbul din spatele casei. Cîinii veniră în fugă pe după colţul casei, aplecîndu-şi umerii şi dezvelindu-şi colţii de plăcere. Jody îi bătu uşor pe cap pe amîndoi – Doubletree Mutt, cel cu coada mare şi deasă şi ochi galbeni, şi Smasher, ciobănescul care omorîse un coiot şi îşi pierduse o ureche în înfruntare. Urechea bună a lui Smasher era înălţată mai sus decît ar fi fost normal pentru un cîine ciobănesc. Billy Buck zicea că aşa făcea el întotdeauna. După un salut agitat, cîinii îşi coborîră nasurile în pămînt şi se îndepărtară, văzîndu-şi de treabă şi uitîndu-se din cînd în cînd în urmă, ca să se asigure că băiatul venea după ei. Înaintară prin curtea păsărilor şi văzură că prepeliţele mîncau laolaltă cu găinile. Smasher fugări un pic găinile, ca să nu-şi piardă antrenamentul în caz că aveau să mai aibă vreodată oi de mînat. Jody merse mai departe prin grădina mare de zarzavat, unde porumbul verde era mai înalt decît el. Dovlecii erau verzi şi încă mici. Se duse pînă la marginea desişului, unde apa rece a izvorului ieşea din jgheab şi cădea într-o albie rotundă de lemn. Se aplecă şi bău de lîngă lemnul verde, acoperit de muşchi, unde apa avea gustul cel mai bun. Apoi se întoarse şi se uită în spate, înspre fermă, la casa scundă, văruită în alb şi împresurată de muşcate roşii, şi la baraca lungă de lîngă chiparos, unde Billy Buck locuia singur. Jody vedea şi cazanul mare şi negru de sub chiparos. Acolo erau opăriţi porcii tăiaţi. De-acum soarele ieşise de după culme şi strălucea pe varul alb al caselor şi grajdurilor, făcînd iarba udă să lucească blînd. În spatele lui, printre tufişurile înalte şi aspre, păsările alergau pe pămînt încoace şi încolo, făcînd mult zgomot printre frunzele uscate. Pe povîrnişuri veveriţele chiţăiau ascuţit. Jody se uită îndelung la clădirile fermei. Simţi o şovăială în văzduh, o senzaţie că aici se schimbă ceva, că se pierde ceva şi se iveşte altceva nou – şi necunoscut. Deasupra crestelor doi vulturi mari şi negri pluteau la joasă înălţime şi umbrele li se strecurau lin şi iute în faţă. Murise vreun animal prin apropiere. Jody ştia asta. Poate era vreo vacă sau, poate, stîrvul vreunui iepure. Vulturilor nu le scăpa nimic. Jody îi ura, aşa cum îi urau toate făpturile cumsecade, dar nu li se putea face nici un rău, fiindcă te descotoroseau de stîrvuri.

După o vreme băiatul o porni din nou agale pe deal în jos. Cîinii îl lăsaseră demult în plata Domnului şi îşi vedeau de-ale lor prin desiş. Se întoarse prin grădina de zarzavat, unde se opri o clipă ca să strivească sub călcîi un pepene galben necopt, lucru care nu-i făcu nici o plăcere. Era o faptă rea, ştia bine asta. Împroşcă pămînt peste pepenele sfărîmat, ca să-l ascundă.

Cînd ajunse înapoi acasă, maică-sa îi controlă degetele şi unghiile, aplecîndu-se peste mîinile lui aspre. N-avea rost să-l trimită curat la şcoală, căci pe drum se puteau întîmpla multe. Oftă cînd îi văzu crăpăturile negre de pe degete, apoi îi dădu cărţile şi gustarea şi îl îndemnă s-o pornească pe drumul de un kilometru şi jumătate pînă la şcoală. Observă că în dimineaţa aceea gura băiatului muncea de zor.

Jody o luă din loc. Îşi umplu buzunarele cu bucăţele de cuarţ alb de pe drum, cu care mai arunca din cînd în cînd după cîte o pasăre sau un iepure care stătea prea mult pe drum, în bătaia soarelui. La răscrucea de la pod se întîlni cu doi prieteni şi cei trei merseră mai departe împreună, cu paşi ridicol de lungi şi prostindu-se. Şcoala nu începuse decît de două săptămîni. Printre elevi mai domnea încă un sentiment de răzvrătire.

La patru după-amiază Jody ajunse din nou în vîrful dealului şi se uită iar înspre fermă. Căută cu privirea caii de călărit, dar ţarcul era gol. Tatăl lui nu se întorsese încă. Se îndreptă apoi încet către corvezile de după-masă. Ajuns acasă, o găsi pe maică-sa pe prispă, cîrpind ciorapi.

— Ai două gogoşi în bucătărie, îi zise ea.

Jody se strecură în bucătărie şi se întoarse cu gura plină şi jumătate dintr-o gogoaşă deja înfulecată. Maică-sa îl întrebă ce învăţase la şcoală, dar nu-i ascultă răspunsul înăbuşit de gogoaşă. Îl întrerupse din vorbit.

— Jody, în seara asta ai grijă să umpli cum trebuie lada de lemne. Aseară ai îngrămădit vreascurile şi n-ai umplut-o decît pe jumătate. În seara asta să le aranjezi drept. Şi, Jody, vezi că unele găini îşi ascund ouăle – sau poate că le fură cîinii. Uită-te prin iarbă şi vezi dacă găseşti ceva cuiburi.

Încă mîncînd, Jody se duse să-şi facă treburile. Văzu cum vin prepeliţele să mănînce cu găinile cînd le aruncă grăunţe. Nu ştia de ce, dar taică-său se mîndrea cu faptul că veneau. Nu permitea să se tragă cu puşca pe lîngă casă, de teamă că asta ar putea alunga prepeliţele.

După ce umplu lada de lemne, Jody îşi luă puşca de vînătoare şi se duse la izvorul de la marginea desişului. Bău din nou apă şi apoi îşi îndreptă arma spre tot felul de ţinte, bolovani, păsări în zbor, cazanul mare şi negru pentru porci de sub chiparos, dar nu trase, fiindcă nu avea cartuşe şi nici nu urma să primească vreunul pînă nu împlinea doisprezece ani. Dacă l-ar fi văzut îndreptîndu-şi puşca spre casă, taică-său ar mai fi amînat un an primirea cartuşelor. Jody îşi aminti asta şi nu mai îndreptă arma spre poalele dealului. Era de ajuns că trebuia să mai aştepte doi ani după cartuşe. Aproape toate darurile de la tatăl lui îi erau date cu rezerve, ceea ce le ştirbea oarecum valoarea. Era o lecţie de disciplină.

Au aşteptat cu cina pînă la lăsarea întunericului, ca să se întoarcă şi tatăl lui. Cînd acesta intră în cele din urmă în casă, însoţit de Billy Buck, Jody le adulmecă mirosul plăcut de brandy din răsuflare. Se bucură în sinea lui, fiindcă uneori, cînd mirosea a brandy, taică-său vorbea cu el, ba cîteodată îi povestea chiar şi despre lucrurile pe care le făcuse în vremurile nebunatice cînd fusese el copil.

După cină Jody se aşeză lîngă foc, cercetă cotloanele încăperii cu ochii lui timizi şi politicoşi şi aşteptă ca taică-său să-i zică ce ţinea în el, căci Jody ştia că are ceva noutăţi. Dar a fost dezamăgit. Tatăl lui arătă sever cu degetul înspre el.

— Ai face bine să te duci la culcare, Jody. O să am nevoie de tine mîine-dimineaţă.

Nu era chiar aşa de rău. Lui Jody îi plăcea să facă lucrurile pe care le avea de făcut atîta timp cît nu erau cele obişnuite. Îşi coborî privirea spre podea şi gura îi contură o întrebare înainte s-o rostească.

— Ce-o să facem dimineaţă, o să omorîm un porc? întrebă el încet.

— Nu-i treaba ta. Du-te la culcare.

După ce închise uşa în urma lui, Jody îi auzi pe taică-său şi pe Billy Buck chicotind pe înfundate şi îşi dădu seama că trebuie să fi fost vreo glumă. Iar mai tîrziu, pe cînd era în pat şi încerca să desluşească şuşotelile din cealaltă cameră, îl auzi pe taică-său protestînd:

— Dar, Ruth, n-am dat mult pe el.

Jody auzi cum bufniţele vînează şoareci pe lîngă grajd şi mai auzi creanga unui copac lovindu-se uşor de casă. O vacă mugea cînd el adormi.

A doua zi, dimineaţa, cînd trianglul sună, Jody se îmbrăcă mai iute ca de obicei. În bucătărie, în timp ce el se spăla pe faţă şi îşi pieptăna părul pe spate, maică-sa îi vorbi răstit.

— Să nu cumva să ieşi pînă nu mănînci cum trebuie.

Se duse în sufragerie şi se aşeză la masa lungă şi albă. Luă de pe platou o plăcintă aburindă, îşi aranjă pe ea două ouă prăjite, apoi aşeză încă o plăcintă peste ele şi turti tot amestecul cu furculiţa.

În încăpere intrară tatăl lui şi Billy Buck. Jody îşi dădu seama după zgomotul făcut de ei pe podea că amîndoi erau încălţaţi cu pantofi cu talpă joasă, dar se uită oricum sub masă, ca să fie sigur. Taică-său stinse lampa cu petrol, căci se făcuse ziuă, şi arăta sever şi intransigent, dar Billy Buck nu se uită deloc înspre Jody. Evită ochii timid întrebători ai băiatului şi îşi înmuie în cafea o felie întreagă de pîine prăjită.

— Vii cu noi după micul dejun, zise ursuz Carl Tiflin.

Din acea clipă Jody avu de furcă cu mîncarea, căci simţea ceva rău plutind în aer. După ce Billy îşi înclină farfurioara şi scurse cafeaua pe care-o împroşcase acolo, îşi şterse mîinile de blugi, apoi cei doi bărbaţi se ridicară de la masă şi ieşiră împreună în lumina dimineţii, iar Jody îi urmă, ţinîndu-se respectuos un pic în urma lor. Încercă să-şi stăpînească mintea să n-o ia la goană, s-o ţină absolut nemişcată.

— Carl! Să nu-l laşi să întîrzie la şcoală din cauza asta! strigă maică-sa.

Trecură cu paşi hotărîţi pe lîngă chiparos, de care atîrna un proţap pentru tăierea porcilor, şi pe lîngă cazanul negru de fier, deci nu urmau să taie vreun porc. Soarele strălucea deasupra dealului şi proiecta pe pămînt umbrele lungi şi întunecate ale copacilor şi clădirilor. Traversară o mirişte ca să scurteze drumul pînă la grajd. Tatăl lui Jody scoase cîrligul de la uşă şi intrară. Tot drumul pînă acolo merseseră cu soarele în faţă. Prin contrast, în grajd era întuneric ca noaptea şi cald de la paie şi de la animale. Tatăl lui Jody se îndreptă către una din boxe.

— Vino aici! porunci el.

De-acum Jody începea să distingă lucrurile din jur. Se uită în boxă şi apoi se dădu repede în spate.

Din boxă îl privea un mînz de ponei roşu. Urechile încordate îi erau întinse în faţă şi în ochi îi sclipea un licăr neascultător. Părul îi era des şi aspru, ca o blană de terier Airedale, şi coama îi era lungă şi încîlcită. Lui Jody i se blocă gîtlejul şi i se tăie respiraţia.

— Are nevoie de-un ţesălat bun, zise tatăl lui, şi dacă aud că nu-l hrăneşti sau îi laşi boxa murdară, îl vînd cît ai clipi.

Jody nu mai suportă să se uite în ochii poneiului. Îşi privi o clipă mîinile şi întrebă foarte timid:

— Al meu?

Nu-i răspunse nimeni. Întinse mîna către ponei. Botul cenuşiu al acestuia se apropie, adulmecînd zgomotos, iar apoi animalul îşi dezveli dinţii puternici şi îi încleştă pe degetele lui Jody. Poneiul scutură din cap în sus şi în jos şi păru să rîdă amuzat. Jody îşi privi degetele învineţite.

— Ei bine, zise el mîndru… Ei bine, văd că ştie să muşte, nu glumă.

Cei doi bărbaţi izbucniră în rîs, cumva uşuraţi. Carl Tiflin ieşi din grajd şi urcă dîmbul, ca să rămînă singur, căci era stînjenit, dar Billy Buck rămase. Cu Billy Buck era mai uşor să vorbeşti. Jody întrebă din nou:

— Al meu?

Billy îşi luă un ton serios.

— Desigur! Adică numai dacă ai grijă de el şi îl dresezi cum trebuie. O să-ţi arăt eu cum. Nu-i decît un mînz. O vreme n-o să-l poţi călări.

Jody întinse din nou mîna învineţită şi de data asta poneiul roşu îl lăsă să-i mîngîie botul.

— Mi-ar prinde bine un morcov, zise Jody. De unde l-aţi luat, Billy?

— L-am cumpărat la o licitaţie a şerifului, îi explică Billy. O trupă de bîlci a dat faliment în Salinas şi avea datorii. Şeriful le vindea lucrurile.

Poneiul întinse botul şi îşi scutură smocul de păr căzut peste ochii sălbatici. Jody îi mîngîie uşor botul.

— N-are şi… o şa? întrebă el sfios.

Billy Buck rîse.

— Am uitat. Haide.

Ajuns în încăperea cu harnaşamente, dădu jos din cui o şa mică de marochin roşu.

— Nu-i decît o şa de circ, zise dispreţuitor Billy Buck. Nu-i practică la mersul prin desiş, dar a fost ieftină.

Jody nu se crezu în stare nici să se uite la şa şi nu putea scoate o vorbă. Mîngîie pielea roşie, strălucitoare, cu vîrful degetelor şi, după un lung răstimp, spuse:

— Dar o să arate frumos pe el.

Se gîndi la cele mai frumoase şi nemaipomenite lucruri pe care le ştia.

— Dacă n-are deja nume, cred c-am să-i spun Munţii Gabilan, zise el.

Billy Buck înţelegea ce simte.

— E un nume cam lung. De ce nu-i spui pur şi simplu Gabilan? Înseamnă şoim. Ar fi un nume bun pentru el.

Billy se bucură.

— Dacă strîngi părul care-i cade din coadă, poate o să-ţi fac cîndva din el o frînghie împletită. O s-o poţi folosi ca dîrlog.

Jody voia să se întoarcă la boxă.

— Crezi că l-aş putea duce la şcoală, ca să-l arăt copiilor?

Dar Billy dădu din cap.

— Nici măcar nu-i învăţat încă la căpăstru. Ne-am chinuit grozav să-l aducem pînă aici. Aproape c-a trebuit să-l tîrîm. Iar tu ai face bine s-o porneşti spre şcoală.

— O să-i aduc pe copii aici după-masă, zise Jody.

În după-amiaza aceea, cu jumătate de oră mai devreme decît de obicei, şase băieţi trecură dealul fugind cît îi ţineau puterile, cu capetele plecate, cu braţele zvîcnind şi cu respiraţia şuierînd. Trecură rapid pe lîngă casă şi o tăiară prin mirişte către grajd. După aceea stătură sfioşi în faţa poneiului şi apoi îl priviră pe Jody cu nişte ochi în care se citeau o admiraţie şi un respect proaspăt născute. Pînă în ziua aceea Jody nu fusese decît un băiat îmbrăcat în salopetă şi cămaşă albastră – mai tăcut decît restul, ba chiar bănuit de o oarecare laşitate. Iar de-acum era altcineva. Puştii moşteneau admiraţia veche de sute de mii de ani a pedestraşului faţă de călăreţ. Ştiau instinctiv că un om călare este mai presus de unul care merge pe jos atît spiritual, cît şi fizic. Ştiau că Jody fusese smuls în chip miraculos de la nivelul de egalitate cu ei şi plasat deasupra lor. Gabilan scoase capul din boxă şi îi adulmecă.

— Da’ de ce nu-l călăreşti? strigară băieţii.

— Da’ de ce nu-i împleteşti coada cu panglici, ca la tîrg?

— Cînd o să-l călăreşti?

Jody prinse curaj. Simţea şi el superioritatea călăreţului.

— Nu-i destul de mare. N-o să-l poată călări nimeni multă vreme. O să-l învăţ cu căpăstrul cel lung. Billy Buck o să-mi arate cum.

— Na, da’ nu putem să-l plimbăm nici măcar un pic?

— Nici măcar nu-i învăţat cu căpăstrul, zise Jody.

Voia să fie singur-singurel cînd avea să scoată poneiul pentru prima dată.

— Haideţi să vedeţi şaua.

La vederea şeii de marochin, rămaseră muţi, prea şocaţi ca să mai poată spune ceva.

— Nu-i prea bună pentru desiş, explică Jody. Dar o s-arate frumos pe el. Poate o să-l călăresc fără şa cînd merg prin desiş.

— Cum o să prinzi vacile în lasou dacă n-ai cîrlig la şa?

— Poate-o să am altă şa pentru treburile de fiecare zi. Poate-o să vrea tata să-l ajut cu vitele.

Îi lăsă să pipăie şaua roşie şi le arătă lanţul de alamă al gîtarului şi bumbii mari de alamă de la tîmple, unde se încrucişau cefarul şi fruntarul. Toate erau mult prea minunate. În curînd trebuiră să plece şi fiecare băiat îşi scormoni în minte printre avuţii, în căutarea unei ofrande demne de a fi oferită în schimbul unei plimbări călare pe poneiul roşu atunci cînd avea să vină vremea.

Jody se bucură să-i vadă plecaţi. Luă peria şi ţesala de pe perete, ridică piedica şi păşi precaut înăuntru. Ochii poneiului scăpărară şi se aşeză într-o poziţie din care putea lovi cu picioarele. Dar Jody îl atinse pe greabăn, îi mîngîie gîtul lung şi arcuit, aşa cum văzuse mereu că face Billy Buck, şi îngînă pe o voce joasă „Aaa-şş-aa, băiatule“. Poneiul îşi pierdu treptat încordarea. Jody ţesălă şi perie pînă ce pe podea se adună un morman de fire moarte şi pînă ce părul poneiului căpătă o strălucire de un roşu aprins. De fiecare dată cînd se oprea, se gîndea că ar fi putut face treaba şi mai bine. Îi împleti coama într-o duzină de codiţe, îi împleti şi şuviţa din faţă, apoi le desfăcu pe toate şi perie din nou părul drept.

Jody n-o auzi pe maică-sa cînd intră în grajd. La venire fusese furioasă, dar după ce se uită la ponei şi la felul cum îl îngrijea băiatul, simţi cum în ea creşte o mîndrie ciudată.

— Ai uitat de lada de lemne? întrebă ea blînd. Nu mai e mult pînă la lăsarea întunericului, în casă nu-i urmă de vreasc, iar găinile n-au mîncare.

Jody îşi puse iute sculele în cui.

— Am uitat, doamnă.

— Ei bine, de-acum înainte îţi faci prima dată corvezile. Aşa n-o să mai uiţi. Bag de seamă că acum o să uiţi o grămadă de lucruri dacă n-o să stau cu ochii pe tine.

— Pot să iau morcovi din grădină pentru el, doamnă?

Ea stătu puţin pe gînduri.

— Of… fie, dar numai dacă-i iei pe ăia mai mari şi lemnoşi.

— Morcovii îi păstrează părul sănătos, zise el şi ea se simţi iarăşi cuprinsă de valul acela ciudat de mîndrie.

După venirea poneiului, Jody n-a mai aşteptat niciodată să-l trezească trianglul. Şi-a făcut obiceiul să se dea jos din pat chiar înainte să se trezească mama lui, să se îmbrace iute şi să se ducă tiptil în grajd ca să-l vadă pe Gabilan. În dimineţile cenuşii şi tăcute, cînd pămîntul şi desişul şi clădirile şi copacii erau gri-argintii şi negre, ca negativul unei fotografii, o pornea înspre grajd, strecurîndu-se pe lîngă pietrele adormite şi chiparosul adormit. Curcanii, care înnoptau în copac, ca să nu-i ajungă coioţii, dădeau din cioc somnoroşi. Cîmpurile luceau brumăriu, iar urmele lăsate de iepuri şi de şoarecii de cîmp se vedeau clar în rouă. Cîinii cei buni ieşeau înţepeniţi de prin cuştile lor, zbîrliţi şi mîrîind înfundat. Apoi adulmecau urma lui Jody şi salutau dînd din cozile amorţite – Doubletree Mutt, cel cu coada mare şi deasă, şi Smasher, ciobănescul novice –, după care se întorceau alene în culcuşurile lor calde.

Pentru Jody era un răstimp ciudat şi o călătorie misterioasă – prelungirea unui vis. Imediat după ce-a căpătat poneiul, îi plăcea să se chinuiască în drumul spre grajd cu gîndul că Gabilan n-avea să fie în boxa lui sau, mai rău, că nu fusese niciodată acolo. Şi mai avea şi alte mici torturi delicioase pe care şi le provoca. Se gîndea că şobolanii făcuseră găuri în şaua roşie, iar şoarecii ciuguliseră coada lui Gabilan pînă ce-o lăsaseră subţire şi zdrenţuită. De obicei o lua la fugă pe ultima bucată de drum pînă la grajd. Descuia zăvorul ruginit de la uşa grajdului, păşea înăuntru şi, indiferent cît de încet deschidea uşa, Gabilan îl privea întotdeauna pe deasupra piedicii de la boxă şi necheza uşor şi lovea cu copita din faţă şi în ochi avea scîntei mari de foc roşiatic, ca nişte tăciuni de lemn de stejar.

Uneori, dacă în ziua aceea aveau să fie folosiţi caii de muncă, Jody îl găsea pe Billy Buck în grajd, ţesălîndu-i şi înhămîndu-i. Billy stătea cu el şi se uita îndelung la Gabilan şi îi povestea lui Jody multe lucruri despre cai. El i-a explicat că aceştia se temeau pentru picioarele lor, aşa că trebuia să te obişnuieşti să le ridici şi să le mîngîi copitele şi gleznele, ca să le potoleşti frica. I-a mai spus lui Jody cît de mult le place cailor conversaţia. Trebuia să-i vorbească tot timpul poneiului şi să-i spună motivele pentru tot ce făcea. Billy nu ştia sigur dacă un cal înţelege tot ce i se spune, dar era imposibil să-ţi dai seama cît pricepe. Un cal nu făcea niciodată scandal dacă un om care-i plăcea îi explica lucruri. Billy putea da şi exemple. Văzuse, de pildă, cum un cal gata să-şi dea duhul de oboseală se înviorase cînd i se spusese că nu mai are mult pînă la destinaţie. Şi mai văzuse şi cum un cal încremenit de frică îşi revenise cînd călăreţul îi explicase ce anume îl speriase în halul ăla. În dimineţile acelea, în timp ce vorbea, Billy Buck tăia douăzeci sau treizeci de paie la lungimea de şapte centimetri, apoi şi le înfigea în panglica pălăriei. Astfel, dacă în timpul zilei voia să se scobească în dinţi sau pur şi simplu să roadă ceva, nu trebuia decît să scoată unul de-acolo.

Jody asculta cu atenţie, căci ştia, aşa cum ştiau toţi cei din ţinut, că Billy Buck era cît se poate de priceput la cai. Propriul lui cal era un Cayuse vînos, cu cap pătrăţos, dar care aproape întotdeauna cîştiga premiul întîi la concursurile pentru animale. Billy prindea un juncan în lasou, răsucea de două ori funia în jurul cîrligului şeii, se dădea jos, iar calul lui se juca cu juncanul ca un pescar cu peştele, ţinînd frînghia din scurt pînă ce juncanul obosea sau cădea.

În fiecare dimineaţă, după ce ţesăla şi peria poneiul, Jody înlătura piedica de la boxă, iar Gabilan ţîşnea pe lîngă el şi gonea din grajd pînă în ţarc. Acolo galopa de jur împrejur şi uneori sărea în faţă şi ateriza cu picioarele ţepene. Stătea şi tremura, cu urechile ciulite, îndreptate în faţă, şi îşi dădea ochii peste cap de li se vedea albul, prefăcîndu-se că îi e teamă. În cele din urmă se îndrepta forăind spre jgheabul de adăpat şi îşi vîra botul în apă pînă la nări. Atunci Jody era cuprins de mîndrie, fiindcă ştia că aşa se judecă valoarea unui cal. Caii slabi abia atingeau apa cu buzele, dar un exemplar focos îşi cufunda cu totul gura şi nările, lăsîndu-şi loc doar cît să respire.

Apoi Jody stătea şi se uita la ponei şi vedea lucruri pe care nu le remarcase niciodată la alţi cai: muşchii zvelţi şi lucioşi de pe crupe, muşchii feselor, care se strîngeau ca un pumn ce se închide, felul în care soarele făcea să-i strălucească roba roşcată. Deşi văzuse cai de cînd se ştia, pînă atunci Jody nu îi studiase niciodată cu atenţie. Acum însă observă cum i se mişcau urechile poneiului şi cum astfel chipul lui devenea expresiv, ba chiar cu expresii nuanţate. Poneiul vorbea cu urechile. Îţi puteai da seama ce părere are despre orice după direcţia în care îşi îndrepta urechile. Uneori ele stăteau drepte şi ţepene, iar alteori, moi şi pleoştite. Şi le lăsa pe spate cînd era furios sau speriat, şi le îndrepta în faţă cînd era agitat, curios şi mulţumit, iar poziţia lor arăta clar sentimentul de care era cuprins în acel moment.

Billy Buck se ţinu de cuvînt. La începutul toamnei se apucară de dresaj. Prima dată au trebuit să-l înveţe cu căpăstrul şi acesta a fost lucrul cel mai greu, pentru că a fost primul. Jody ţinea un morcov în mînă, îl ademenea, îl momea şi trăgea de funie. Cînd simţea strînsoarea, poneiul se înţepenea locului ca un catîr. Dar nu dură mult pînă ce învăţă. Jody îl plimba peste tot prin fermă. Treptat, începu să slăbească dîrlogii, pînă ce poneiul îl urmă fără să mai fie condus oriunde mergea.

Şi apoi veni vremea să-l înveţe cu căpăstrul lung. Asta a durat mai mult. Jody stătea în mijlocul unui cerc, ţinînd dîrlogul cel lung. Plesnea din limbă şi poneiul începea să păşească într-un cerc larg, înfrînat de frînghia întinsă. Plesnea încă o dată ca să-l facă să pornească la trap şi apoi încă o dată ca s-o ia la galop. Gabilan alerga de jur împrejur cu un zgomot asurzitor, înnebunit de plăcere. Apoi Jody striga „Hoo“ şi poneiul se oprea. În scurt timp Gabilan făcea toate astea perfect. În multe privinţe însă era un ponei afurisit. Îl muşca pe Jody de pantaloni şi îl călca pe picioare. Din cînd în cînd îşi lăsa urechile pe spate şi lansa cîte-o copită năprasnică în direcţia băiatului. De fiecare dată după ce făcea cîte-o năzbîtie din asta, Gabilan se potolea şi părea să rîdă în sinea lui.

Billy Buck lucra la frînghia din păr seara, în faţa focului. Jody aduna părul din coadă într-un sac şi stătea şi se uita cum Billy meştereşte funia cu migală, răsucind cîteva fire ca să facă o sfoară, înfăşurînd două sfori laolaltă ca să facă o coardă şi apoi împletind cîteva corzi ca să facă frînghia. După aceea rostogolea frînghia terminată pe jos, apăsînd-o cu piciorul, ca s-o rotunjească şi s-o întărească.

Dresajul cu căpăstrul cel lung se apropia rapid de perfecţiune. Cînd vedea poneiul cum se opreşte, o ia din loc, merge la trap şi apoi la galop, tatăl lui Jody se arăta puţin deranjat.

— Parcă se transformă într-un ponei şmecher, se plîngea el. Nu-mi plac caii şmecheri. Dacă-l înveţi şmecherii, îi iei demnitatea. Un cal şmecher e ca un actor: n-are demnitate, n-are caracter.

Şi a mai zis taică-său:

— Ai face bine să-l obişnuieşti cît de curînd cu şaua.

Jody se repezi în încăperea cu harnaşamente. Călărea de mult şaua pe o capră de tăiat lemne. Schimbase lungimea scăriţelor de nenumărate ori, dar tot nu reuşise să le potrivească. Uneori, călare pe capra din încăperea cu harnaşamente, înconjurat de gîtare şi şleauri şi curele, Jody ieşea în lumea mare. Puşca şi-o ducea peste oblîncul şeii. Vedea cum cîmpurile trec în zbor pe lîngă el şi auzea ritmul copitelor în galop.

Înşeuatul poneiului pentru prima dată s-a dovedit o treabă anevoioasă. Gabilan se arcuia, se cabra şi azvîrlea şaua înainte să i se poată prinde chinga. A trebuit pusă la loc iar şi iar, pînă cînd, în cele din urmă, poneiul i-a dat pace. Prinsul chingilor era şi el dificil. În fiecare zi Jody mai strîngea un pic cingătoarea, pînă cînd pe ponei nu l-a mai deranjat deloc şaua.

Apoi veni rîndul frîului. Billy i-a explicat cum să folosească o vreme un băţ de lemn-dulce, pînă ce Gabilan avea să se obişnuiască să aibă ceva în gură.

— Evident, îi explică Billy, l-am putea sili să le facă pe toate, dar dac-am face aşa ceva, n-ar mai fi un cal la fel de bun. I-ar fi întotdeauna puţin frică şi n-ar mai asculta de bunăvoie.

Cînd i-au pus prima dată frîul, poneiul a şfichiuit cu capul încoace şi încolo şi a morfolit zăbala cu limba pînă ce din colţurile gurii a început să i se scurgă sînge. A încercat să-şi dea jos căpeţeaua frecîndu-se de iesle. Urechile i se răsuceau şi ochii i se înroşiseră de frică şi, în general, de prea mult nerv. Jody se bucură, fiindcă ştia că numai cailor cu suflet rău nu le pasă că sînt dresaţi.

Şi băiatul fremăta tot gîndindu-se cum va sta prima dată în şa. Probabil că poneiul îl va azvîrli la pămînt. Nu era nici o ruşine în asta. Ruşine ar fi dacă nu s-ar ridica imediat şi n-ar încăleca din nou. Uneori visa că zace în praf şi plînge şi nu-i în stare să încalece iar. Umilinţa din vis îl urmărea pînă la prînz.

Gabilan creştea repede. Deja nu mai avea picioare lungi şi firave de mînz, iar coama i se lungea şi i se înnegrea. Părul îi era neted şi strălucea ca lacul roşu-portocaliu de la atîta ţesălat şi periat. Jody îi dădea copitele cu ulei şi i le tăia cu grijă, ca să nu-i crape.

Frînghia din păr era aproape gata. Tatăl lui Jody îi dădu o pereche veche de pinteni, căreia îi îndoi înspre interior bucăţile laterale de metal, tăie din curele şi scurtă lănţişoarele pînă ce se potriviră. Şi apoi, într-o bună zi, Carl Tiflin zise:

— Poneiul creşte mai repede decît mi-aş fi imaginat. Bag de seamă c-o să-l poţi călări de Ziua Recunoştinţei. Crezi c-o să reuşeşti?

— Nu ştiu, răspunse Jody sfios.

Pînă la Ziua Recunoştinţei nu mai erau decît trei săptămîni. Jody spera să nu plouă, căci ploaia ar fi pătat şaua roşie.

De-acum Gabilan îl recunoştea pe Jody şi îi plăcea de el. Fornăia cînd Jody se apropia peste mirişte, iar la păşune venea în fugă cînd stăpînul lui fluiera după el. De fiecare dată îl aştepta negreşit un morcov.

Billy Buck îi dădea întruna sfaturi de călărie.

— Deci cînd te sui, să-l prinzi strîns între genunchi şi să-ţi ţii mîinile departe de şa, iar dacă te azvîrle, să nu te laşi. Oricît de bun ar fi un om, tot se găseşte un cal să-l trîntească. Să încaleci imediat, înainte să i se urce la cap. În scurt timp n-o să te mai azvîrle şi în scurt timp nici n-o să te mai poată azvîrli. Aşa se face.

— Sper că n-o să plouă înainte, zise Jody.

— De ce? Nu vrei să te-arunce în noroi?

Ăsta era, parţial, motivul, dar băiatul se temea şi ca nu cumva, în agitaţia din momentele cînd îl va azvîrli jos, Gabilan să alunece, să cadă peste el şi să-i rupă piciorul sau şoldul. Văzuse cum li se întîmplase asta altora, văzuse bărbaţi tăvăliţi pe jos ca nişte gîndaci striviţi şi îi era frică.

Exersa pe capra de tăiat lemne cum o să ţină în mîna stîngă hăţurile şi în dreapta o pălărie. Avînd mîinile ocupate astfel, nu o să se prindă de oblîncul şeii dacă va simţi cum cade. Nu-i plăcea să-şi imagineze ce se va întîmpla dacă o să se prindă de cîrlig. Poate că lui taică-său şi lui Billy Buck le va fi atît de ruşine, că nici nu vor mai vorbi vreodată cu el. Vestea avea să se răspîndească şi maică-sii îi va fi şi ei ruşine. Iar în curtea şcolii… ăsta era un gînd prea cumplit.

Începu să-şi lase greutatea într-una din scăriţe cînd Gabilan era înşeuat, dar nu-şi aruncă şi celălalt picior peste spinarea calului. N-avea voie s-o facă pînă la Ziua Recunoştinţei.

În fiecare după-amiază punea şaua roşie pe spinarea poneiului şi strîngea chinga. Poneiul învăţa deja să-şi umfle nefiresc de mult stomacul cînd îi prindea chinga şi apoi să se relaxeze după ce se fixau curelele. Uneori Jody îl ducea pînă la marginea desişului şi îl lăsa să se adape din albia rotundă şi verde, iar alteori îl plimba prin mirişte pînă în vîrful dealului, de unde se vedeau Salinas, oraşul cel alb, cîmpurile geometrice din valea cea mare şi stejarii ciuguliţi de oi. Cîteodată mai treceau prin desiş şi ajungeau în nişte luminişuri rotunde şi atît de bine împrejmuite, încît lumea dispărea şi din viaţa de dinainte nu mai rămîneau decît cerul şi inelul de desiş. Lui Gabilan îi plăceau excursiile astea şi o arăta ţinînd capul ridicat şi fremătînd incitat din nări. Cînd se întorceau din cîte o astfel de expediţie, cei doi aveau un miros dulceag, ca al tufişurilor aspre prin care îşi croiseră drum.

Timpul înainta ca un melc înspre Ziua Recunoştinţei, dar iarna veni repede. Norii dădeau năvală, rămînînd atîrnaţi deasupra pămîntului şi mîngîind culmile dealurilor, iar noaptea vîntul şuiera aprig. Frunzele uscate de stejar au căzut necontenit din copaci pînă ce au acoperit tot pămîntul, totuşi copacii au rămas neschimbaţi.

Jody îşi dorise să nu plouă pînă la Ziua Recunoştinţei, dar dorinţa nu i s-a împlinit. Pămîntul maroniu se întunecă la culoare şi copacii începură să lucească. Miriştea tăiată se înnegri de mucezeală, căpiţele de fîn deveniră cenuşii de la aerul umed, iar pe acoperişuri muşchiul, care toată vara fusese gri ca şopîrlele, deveni de un galben-verzui strălucitor. Toată săptămîna cît a plouat, Jody ţinu poneiul în boxă, ferindu-l de umezeală, cu excepţia unui scurt răstimp după şcoală, cînd îl scotea să se dezmorţească şi să bea din jgheabul din ţarcul de sus. Gabilan nu s-a udat nici măcar o dată.

Vremea ploioasă a mai continuat pînă ce a apărut ici şi colo iarbă nouă. Jody mergea la şcoală îmbrăcat într-un fîş şi cu cizme scurte de cauciuc. În sfîrşit, într-o bună dimineaţă îşi făcu apariţia şi soarele strălucitor. Jody, care muncea în grajd, îi zise lui Billy Buck:

— Poate-o să-l las azi pe Gabilan în ţarc cînd mă duc la şcoală.

— O să-i prindă bine să stea afară, la soare, îl asigură Billy. Nici unui animal nu-i place să fie închis prea mult timp. Taică-tău şi cu mine ne ducem colo pe deal, ca să curăţăm izvorul de frunze.

Bărbatul dădu din cap şi se scobi în dinţi cu unul din paiele lui mici.

— Dar dacă vine ploaia… sugeră Jody.

— Azi nu se arată a ploaie. Nu mai are de unde să plouă.

Billy îşi suflecă mînecile şi le prinse cu nişte elastice.

— Şi chiar dacă ajunge să plouă, cîţiva stropi n-o să-i facă rău unui cal.

— Bine, dar dacă începe să plouă, să-l duci înăuntru, da, Billy? Mi-e teamă c-o să răcească şi n-o să-l pot călări cînd vine vremea.

— Nici o grijă! Mă ocup eu de el dacă ne întoarcem la vreme. Dar astăzi n-o să plouă.

Aşa se face că Jody l-a lăsat pe Gabilan afară, în ţarc, cînd a plecat la şcoală.

Billy Buck nu se prea înşela. Nu-şi putea permite. Dar asupra vremii din ziua aceea s-a înşelat, căci la scurt timp după prînz norii se năpustiră peste dealuri şi începu să plouă torenţial. Jody auzi primele picături pe acoperişul şcolii. Se gîndi să ridice un deget ca să se ceară la veceul din curte şi, odată ajuns afară, să alerge pînă acasă şi să ducă poneiul la adăpost. Pedeapsa însă n-avea să se lase aşteptată nici la şcoală, nici acasă. Aşa că renunţă la idee şi se consolă cu asigurarea lui Billy cum că ploaia n-avea cum să-i facă rău unui cal. Cînd, într-un tîrziu, orele de la şcoală se încheiară, se grăbi spre casă prin ploaia întunecată. Din parapetele de pe marginea drumului ţîşneau mici şuvoaie de apă noroioasă. Ploaia cădea oblic şi se învîrtejea în vîntul rece, care bătea în rafale. Jody tropăia ca un cîine, plescăind prin pietrişul înnoroiat al drumului.

De pe creasta dealului îl văzu pe Gabilan stînd amărît în ţarc. Roba roşie îi era acum aproape neagră şi cu dîre de apă pe ea. Stătea cu capul aplecat şi cu crupa întoarsă în direcţia vîntului şi a ploii. Jody ajunse în fugă, împinse uşa grajdului şi mînă poneiul ud înăuntru trăgîndu-l de şuviţa de pe frunte. Apoi găsi un sac de iută şi îi frecă părul ud leoarcă, picioarele şi gleznele. Gabilan stătea răbdător, dar tremura în rafale, la fel ca vîntul.

După ce uscă poneiul cît putu el de bine, Jody se duse în casă şi veni înapoi în grajd cu apă fierbinte, în care înmuie grăunţele. Lui Gabilan nu prea îi era foame. Ciuguli din amestecul fierbinte, dar nu arătă cine ştie ce poftă şi încă mai tremura din cînd în cînd. Din spinarea umedă i se înălţa un abur fin.

Cînd Billy Buck şi Carl Tiflin se întoarseră acasă, era aproape întuneric.

— Cînd a început să plouă, ne-am adăpostit la Ben Herche şi ploaia nu s-a mai potolit toată după-masa, zise Carl Tiflin.

Jody se uită plin de reproş înspre Billy Buck, iar Billy se simţi vinovat.

— Ai zis că n-o să plouă, îl acuză Jody.

Billy îşi feri privirea.

— E greu de spus în anotimpul ăsta, zise el, dar scuza era jalnică.

N-avea voie să greşească şi o ştia.

— Poneiul s-a udat tot. Leoarcă s-a făcut.

— L-ai uscat?

— L-am frecat cu un sac şi i-am dus nişte grăunţe calde.

Billy dădu din cap în semn de încuviinţare.

— Crezi c-o să răcească, Billy?

— Un pic de ploaie n-are ce rău să-i facă, îl asigură Billy.

Atunci tatăl lui Jody se amestecă în conversaţie şi îl dojeni un pic pe băiat.

— Un cal nu-i un căţeluş pe care să-l ţii în poală, zise el.

Carl Tiflin ura slăbiciunea şi boala şi etala un dispreţ violent în faţa neputinţei.

Mama lui Jody puse pe masă un platou cu cotlete, împreună cu nişte cartofi fierţi şi dovleac fiert, care înceţoşară încăperea cu aburul lor. Se aşezară şi mîncară. Carl Tiflin bombănea în continuare cum că prea multă cocoloşeală strică şi animalele, şi oamenii.

Lui Billy Buck îi părea rău de greşeala făcută.

— L-ai învelit într-o pătură? întrebă el.

— Nu, n-am găsit nici una. I-am pus nişte saci pe spinare.

— Atunci mergem şi-l învelim după ce mîncăm.

Acum Billy se simţea mai bine. După ce tatăl lui Jody se duse la foc şi maică-sa se apucă să spele vasele, grăjdarul găsi un felinar şi îl aprinse. El şi Jody o porniră prin noroi către grajd. Întunericul din grajd era cald şi dulceag. Caii îşi rumegau încă fînul de seară.

— Ţine felinarul! porunci Billy.

Apoi pipăi picioarele poneiului şi controlă cît de caldă îi era crupa. Îşi lipi obrazul de botul cenuşiu al calului, după care îi ridică pleoapele, ca să-i examineze ochii, şi buzele, ca să-i vadă gingiile, şi îşi vîrî degetele în urechile animalului.

— Nu-i prea vioi, zise Billy. O să-i fac un masaj zdravăn.

Găsi un sac şi îi frecă poneiului cu îndîrjire picioarele şi apoi pieptul şi greabănul. Gabilan era ciudat de lipsit de vlagă. Se supuse răbdător masajului. În cele din urmă, Billy aduse o plapumă veche de bumbac din încăperea unde se ţineau şeile, o aruncă pe spinarea poneiului şi i-o legă cu sfoară la gît şi peste piept.

— Pînă mîine-dimineaţă o să fie bine, zise Billy.

Cînd Jody se întoarse în casă, mama lui ridică privirea.

— Trebuia să te culci de mult, spuse ea.

Îi luă bărbia în mînă, îi dădu părul încîlcit din ochi şi zise:

— Nu-ţi face griji pentru ponei. Va fi în regulă. Billy se pricepe la fel de bine ca orice doctor de cai din ţinut.

Jody nu-şi dăduse seama că maică-sa îi ghicise îngrijorarea. Se desprinse uşor de ea şi îngenunche în faţa focului pînă ce-şi simţi stomacul încins. Astfel încălzit, se duse la culcare, dar nu i-a fost uşor să adoarmă. Se trezi după un răstimp ce-i păru lung. În încăpere era întuneric, dar la fereastră se zărea un cenuşiu ca acela dinaintea zorilor. Se ridică din pat, îşi găsi salopeta şi căută să-şi vîre picioarele în ea, apoi ceasul din cealaltă cameră bătu ora două. Îşi scoase hainele şi se culcă înapoi în pat. Cînd se trezi iar, afară era lumină. Nu i se mai întîmplase niciodată să nu audă trianglul. Sări din pat, se îmbrăcă în grabă şi ieşi pe uşă, încheindu-se din mers la cămaşă. Maică-sa îl urmări o clipă cu privirea şi apoi se întoarse tăcută la treburile ei. Ochii îi erau serioşi şi plini de bunăvoinţă. Din cînd în cînd gura îi schiţa un zîmbet, dar acesta nu-i schimba deloc expresia ochilor.

Jody fugi spre grajd. La jumătatea drumului auzi sunetul de care se temea: tusea aspră, dogită, a unui cal. Atunci o luă şi mai tare la goană. În grajd îl găsi pe Billy Buck împreună cu poneiul. Billy îi freca picioarele cu mîinile lui butucănoase şi puternice. Îşi ridică privirea şi zîmbi vesel.

— A prins o răceală uşoară, atîta tot, zise el. Îl scăpăm de ea în două zile.

Jody se uită la capul poneiului. Avea ochii pe jumătate închişi, iar pleoapele îi erau umflate şi uscate. În colţul ochilor i se adunase o crustă de urdori. Urechile lui Gabilan atîrnau moi într-o parte şi capul îi stătea aplecat. Jody întinse mîna, dar poneiul nu se apropie de ea. Tuşi din nou şi tot trupul i se încordă de efort. Din nări i se scurgeau firişoare de lichid transparent.

Jody se uită iar la grăjdar.

— E groaznic de bolnav, Billy.

— O răceală uşoară, cum am zis, insistă Billy. Du-te de-ţi mănîncă micul dejun şi apoi mergi la şcoală. Mă ocup eu de el.

— Dar poate c-o să ai altceva de făcut. Poate o să pleci de lîngă el.

— Nu, n-o să am. N-o să plec de aici. Mîine-i sîmbătă. O să poţi sta şi tu cu el toată ziua.

Billy dăduse greş din nou şi îi părea tare rău. Trebuia neapărat să vindece poneiul.

Jody se întoarse în casă şi se aşeză apatic la masă. Ouăle şi costiţa erau reci şi unsuroase, dar el nici nu observă. Mîncă la fel de mult ca de obicei. Nici măcar nu se rugă să nu meargă la şcoală, să-l lase să stea acasă. Maică-sa îi dădu părul din ochi cînd îi luă farfuria.

— O să aibă Billy grijă de ponei, îl linişti ea.

La şcoală a fost întors pe dos toată ziua. Nu a putut să răspundă la nici o întrebare şi nici să citească vreun cuvînt. N-a fost în stare nici măcar să spună cuiva că poneiul e bolnav, fiindcă asta l-ar fi putut îmbolnăvi şi mai tare. Iar cînd în cele din urmă termină orele, o porni fără chef spre casă. Merse încet şi îi lăsă pe ceilalţi băieţi să se îndepărteze de el. Ar fi vrut să tot meargă şi să nu mai ajungă niciodată la fermă.

Billy era în grajd, aşa cum îi promisese, iar starea poneiului se înrăutăţise. Acum ochii îi erau aproape închişi şi respira cu un şuierat ascuţit din pricina unei obstrucţii în nas. Partea de ochi care i se mai vedea era acoperită cu un soi de pieliţă. Probabil că poneiul nu mai vedea. Din cînd în cînd fornăia ca să-şi cureţe nasul, dar asta părea să îl înfunde şi mai tare. Jody se uită abătut la roba poneiului. Părul arăta aspru şi neţesălat şi părea să-şi fi pierdut tot luciul de odinioară. Billy stătea tăcut lîngă boxă. Lui Jody îi era groază să întrebe, dar trebuia să ştie.

— Billy, o să… o să se facă bine?

Billy îşi vîrî degetele printre zăbrele şi le strecură sub fălcile poneiului.

— Pipăie aici, zise el şi îi călăuzi lui Jody degetele pînă la o umflătură mare de sub falcă. Cînd mai creşte, o s-o deschid şi dup-aia o să se simtă mai bine.

Jody îşi întoarse iute privirea, căci auzise de umflături din astea.

— Dar ce are?

Billy ar fi vrut să nu-i răspundă, dar trebuia. Nu putea să se înşele de trei ori.

— Gurmă, zise el repezit. Dar nu-ţi face griji din pricina asta. O să-l lecuiesc eu. Am văzut eu cai mai bolnavi decît Gabilan care s-au însănătoşit. Acum o să-i fac o inhalaţie. Poţi să m-ajuţi.

— Bine, zise Jody mohorît.

Îl urmă pe Billy în grînar şi îl privi cum pregăteşte sacul pentru inhalaţie. Era un sac lung de pînză, cu nişte curele care se treceau pe după urechile calului. Billy umplu o treime de sac cu tărîţe şi apoi adăugă două mîini de hamei uscat. Peste substanţa uscată turnă un pic de fenol şi un pic de terebentină.

— Eu amestec totul, iar tu fugi pînă în casă şi adu un vas cu apă fiartă, zise el.

Cînd Jody se întoarse cu vasul aburind, Billy petrecu curelele peste capul lui Gabilan şi îi strînse sacul în jurul nasului. Turnă apoi apa fiartă peste amestec printr-o găurică din partea laterală a sacului. Atunci din sac se înălţă un nor de abur dens şi poneiul dădu s-o ia din loc, dar apoi fumul liniştitor i se strecură în nas şi aburul sfredelitor începu să-i desfunde nările. Respiră zgomotos. Picioarele îi tremurară, scuturate de friguri, şi închise ochii ca să se apere de norul înţepător. Billy mai turnă apă şi aburul continuă să se înalţe preţ de un sfert de oră. În cele din urmă puse jos vasul cu apă şi îndepărtă sacul de la nasul lui Gabilan. Poneiul arăta mai bine. Respira liber şi ţinea ochii deschişi mai larg decît înainte.

— Vezi cît de bine îl face să se simtă, spuse Billy. Acum o să-l învelim iar în pătură. Poate pînă dimineaţă o să fie aproape vindecat.

— O să stau cu el în noaptea asta, propuse Jody.

— Nu. Să nu faci asta. O să-mi aduc eu aşternutul aici şi o să mă culc în fîn. Tu poţi să stai mîine şi să-i faci inhalaţia dacă o mai avea nevoie.

Cînd s-au dus în casă la cină, deja se lăsa înserarea. Jody nici măcar nu-şi dădu seama că altcineva hrănise găinile şi umpluse lada de lemne. Merse pe lîngă casă pînă la marginea întunecată a desişului şi bău o înghiţitură de apă din albie. Apa de izvor era aşa de rece, că îl înţepă în gură şi îi înfioră tot trupul. Cerul de deasupra dealurilor încă mai era luminos. Văzu un şoim zburînd atît de sus, încît soarele i se reflecta pe piept, făcîndu-l să strălucească asemeni unei scîntei. Două mierle îl siliră să coboare, lucind şi ele în timp ce-şi atacau duşmanul. Dinspre vest se apropiau iar nori de ploaie.

Tatăl lui Jody nu scoase nici un cuvînt cît familia luă cina, dar după ce Billy Buck îşi luă păturile şi se duse să se culce în grajd, Carl Tiflin făcu un foc mare în şemineu şi începu să spună poveşti. Povesti despre omul sălbatic, care alerga despuiat prin ţinut şi avea coadă şi urechi de cal, şi mai povesti şi despre pisicile-iepuri din Moro Cojo, care săreau în copaci după păsări. Îi readuse la viaţă pe faimoşii fraţi Maxwell, care descoperiseră un filon de aur şi îi ascunseseră aşa de bine urma, că nu-l mai găsiseră niciodată.

Jody stătea cu bărbia în palme. Gura i se frămînta nervos şi tatăl său îşi dădu treptat seama că băiatul nu-l ascultă cu atenţie.

— Nu-i aşa că-i amuzant? întrebă el.

Jody rîse politicos şi spuse:

— Da, domnule.

Tatăl său se simţi furios şi apoi jignit. Se opri din povestit. După o vreme Jody luă un felinar şi se duse în grajd. Billy Buck dormea în fîn şi, lăsînd la o parte respiraţia, care îi hîrîia puţin în plămîni, poneiul părea să se simtă mult mai bine. Jody stătu acolo o vreme, trecîndu-şi degetele peste părul lui roşu şi aspru, apoi luă felinarul şi se întoarse în casă. După ce se vîrî în pat, mama lui intră în cameră.

— Eşti bine învelit? Vine iarna.

— Da, doamnă.

— Bine. Să te odihneşti în noaptea asta.

Dădu să plece, şovăi şi rămase pe loc, nehotărîtă.

— Poneiul va fi bine, spuse ea.

Jody era obosit. Adormi repede şi nu se trezi pînă în zori. Trianglul sună şi Billy Buck veni din grajd înainte ca Jody să apuce să iasă din casă.

— Cum se simte? vru să ştie Jody.

Billy îşi hăpăia întotdeauna micul dejun.

— Destul de bine. O să deschid umflătura aia acuma, dimineaţa. Dup-aia poate c-o să se simtă mai bine.

După micul dejun Billy îşi scoase cel mai bun cuţit, unul cu vîrful ascuţit. Îi ascuţi îndelung lama lucioasă pe o piatră mică de corindon. Încercă în mod repetat vîrful şi lama pe buricul bătătorit al degetului mare şi în cele din urmă le încercă şi pe buza lui de sus.

În drum spre grajd, Jody observă că iarba nouă creştea şi miriştea se contopea pe zi ce trecea cu noua recoltă verde de plante spontane. Era o dimineaţă senină şi rece.

De îndată ce văzu poneiul, Jody îşi dădu seama că starea i se înrăutăţise. Ochii îi erau închişi şi pecetluiţi cu urdori. Capul îi era aşa de aplecat, că aproape atingea paiele din aşternut. Fiecare răsuflare îi era însoţită de un geamăt, un geamăt adînc, răbdător.

Billy înălţă capul slăbit al poneiului şi făcu o incizie rapidă cu cuţitul. Jody văzu cum ţîşneşte puroiul galben. Îi ţinu capul ridicat în timp ce Billy tampona rana cu o alifie cu fenol.

— Acum o să se simtă mai bine, îl asigură el. Otrava aia galbenă l-a îmbolnăvit.

Jody se uită neîncrezător la Billy Buck.

— E groaznic de bolnav.

Billy se gîndi mult ce să zică. Era gata-gata să facă o promisiune ieftină, dar se abţinu la timp.

— Da, e cam bolnav, spuse în cele din urmă. Am văzut eu unii mai bolnavi ca el revenindu-şi. Dacă nu dă în pneumonie, o să-l însănătoşim. Rămîi tu cu el. În caz că starea i se înrăutăţeşte, vii şi mă chemi.

Mult timp după plecarea lui Billy, Jody rămase lîngă ponei, mîngîindu-l pe după urechi. Poneiul nu mai dădea din cap, cum făcea cînd era în puteri. Geamătul care-i însoţea respiraţia devenea tot mai cavernos.

Doubletree Mutt se uită în grajd, dînd provocator din coada lui mare, iar Jody se simţi atît de înfuriat de sănătatea lui, încît găsi pe jos un bulgăre negru şi întărit de pămînt, pe care îl aruncă drept în cîine. Doubletree Mutt se îndepărtă schelălăind ca să-şi lingă laba lovită.

La jumătatea dimineţii Billy Buck se întoarse şi mai pregăti un sac pentru inhalaţie. Jody urmări să vadă dacă poneiul îşi va reveni şi acum, ca data trecută. Respiraţia i se curăţă puţin, dar capul nu şi-l mai ridică.

Sîmbăta trecu încet. Spre sfîrşitul după-amiezii Jody se duse în casă, îşi aduse aşternuturile şi îşi pregăti un culcuş în fîn. Nu ceru permisiunea nimănui. Din felul în care îl privi maică-sa, îşi dădu seama că i-ar fi dat voie să facă aproape orice. Peste noapte lăsă un felinar aprins atîrnat de o sîrmă deasupra boxei. Billy îi spusese să frece din cînd în cînd picioarele poneiului.

La ora nouă se stîrni vîntul şi vui în jurul grajdului. Iar pe Jody îl apucă somnul, în ciuda îngrijorării. Se vîrî sub pături şi adormi, dar gemetele respiraţiei poneiului îi răsunară în vis. Şi auzi în somn nişte izbituri repetate, care pînă la urmă îl treziră. Vîntul şuiera prin grajd. Jody sări în picioare şi se uită înspre capătul şirului de boxe. Rafalele deschiseseră uşa grajdului şi poneiul dispăruse.

Apucă felinarul şi se repezi afară, în vijelie, unde îl văzu pe Gabilan îndepărtîndu-se prin întuneric, tîrşîindu-şi vlăguit picioarele, care i se mişcau încet şi mecanic. Cînd Jody îl ajunse din urmă şi îl apucă de şuviţa din frunte, se lăsă mînat înapoi şi dus în boxă. Gemea mai tare şi pe nas îi ieşea un fluierat puternic. După aceea Jody n-a mai adormit. Şuieratul poneiului deveni din ce în ce mai puternic şi mai ascuţit.

Se bucură să-l vadă pe Billy Buck cînd se crăpă de ziuă. Billy se uită îndelung la ponei, ca şi cînd nu l-ar mai fi văzut pînă atunci. Îi pipăi urechile şi crupa.

— Jody, zise el, trebuie să fac ceva şi n-o să vrei să te uiţi. Fugi în casă o vreme.

Jody îl apucă aprig de braţ.

— Doar n-ai de gînd să-l împuşti?

Billy îl bătu uşor pe mînă.

— Nu. O să-i fac o găurică în trahee, ca să poată respira. Acum are nasul înfundat. Cînd se va face bine, o să punem un nasture de alamă în gaură, ca să respire normal.

Jody n-ar fi putut pleca nici dac-ar fi vrut. Era îngrozitor să vadă cum e tăiată pielea aia roşie, dar ar fi fost infinit mai rău să ştie că era tăiată şi el nu vede.

— Nu mă mişc de-aici, zise el cu amărăciune. Eşti sigur că trebuie să faci aşa ceva?

— Da, sînt sigur. Dacă stai, poţi să-i ţii capul. Numai dacă nu te îngreţoşează.

Cuţitul cel bun a fost scos din nou şi a fost ascuţit la fel de atent ca şi prima dată. Jody ţinu capul poneiului ridicat şi gîtul întins, în timp ce Billy pipăi în sus şi în jos, căutînd locul potrivit. Jody icni o dată cînd vîrful strălucitor al cuţitului dispăru în gîtul animalului. Poneiul se smuci fără vlagă şi apoi rămase locului, tremurînd violent. Sîngele ţîşni într-un şuvoi gros şi se scurse pe cuţit şi pe mîna lui Billy, iar apoi în mînecă. Mîna pătrăţoasă şi sigură decupă în carne o gaură rotundă, iar respiraţia se năpusti prin gaura aceea, împroşcînd o ploaie fină de sînge. Odată cu năvala oxigenului, poneiul se înzdrăveni brusc. Lovi cu picioarele din spate şi încercă să se cabreze, dar Jody îi ţinu capul jos, în timp ce Billy tampona rana cea nouă cu alifie de fenol. Era o treabă bună. Sîngele încetă să mai curgă, iar aerul umplea şi golea gaura ritmic, cu un uşor bolborosit.

Ploaia adusă de vîntul de peste noapte începu să răpăie pe acoperişul grajdului. Apoi se auzi trianglul chemîndu-i la micul dejun.

— Du-te tu şi mănîncă, zise Billy. Eu aştept aici. Nu trebuie să lăsăm gaura să se astupe.

Jody ieşi încet din grajd. Era prea abătut ca să-i mai spună lui Billy cum se deschisese uşa de la grajd şi cum plecase poneiul. Ieşi în dimineaţa umedă şi cenuşie şi merse împroşcînd pînă în casă, părînd că simte o plăcere perversă să calce apăsat prin toate bălţile. Maică-sa îl hrăni şi îi dădu haine uscate. Nu-i puse nici o întrebare. Părea să ştie că nu era în stare să răspundă la întrebări. Dar cînd băiatul era gata să se întoarcă în grajd, îi aduse o tigaie cu mîncare aburindă.

— Dă-i asta, zise ea.

Dar Jody nu luă tigaia.

— Nu mănîncă nimic, spuse el şi ieşi în fugă din casă.

În grajd Billy îi arătă cum să pună un cocoloş de vată pe un băţ şi să şteargă cu el gaura pentru respirat cînd începe să se înfunde cu mucus.

Tatăl lui Jody intră în grajd şi se opri lîngă ei, în faţa boxei. În cele din urmă se întoarse către băiat.

— N-ar fi mai bine să vii cu mine? Am de gînd să plec cu căruţa peste deal.

Jody clătină din cap.

— Ar fi mai bine să vii, să pleci de-aici, insistă taică-său.

Billy îl repezi furios:

— Dă-i pace. E poneiul lui, nu?

Carl Tiflin se îndepărtă fără să mai spună o vorbă. Fusese jignit zdravăn.

Toată dimineaţa Jody păstră rana deschisă, astfel că aerul putea intra şi ieşi fără oprelişti. La prînz poneiul se culcă epuizat pe-o parte şi întinse botul.

Billy se întoarse.

— Dacă ai de gînd să stai cu el la noapte, ai face bine să tragi acum un pui de somn, zise el.

Jody ieşi îngîndurat din grajd. Cerul se limpezise şi era de un albastru metalic şi subţire. De jur împrejur păsările erau ocupate cu rîmele care ieşiseră deasupra pămîntului reavăn.

Băiatul merse pînă la hotarul desişului şi se aşeză pe marginea albiei acoperite cu muşchi. Se uită în vale, spre casă, spre baraca veche şi spre chiparosul întunecat. Locul îi era cunoscut, dar părea schimbat în chip ciudat. Nu mai era el însuşi, ci un cadru pentru celelalte lucruri ce se întîmplau. Bătea un vînt rece, de data asta dinspre răsărit, ceea ce însemna că pentru un scurt răstimp se terminase cu ploaia. Jody văzu la picioarele lui tulpinile mici ale buruienilor noi răsfirîndu-se peste tot. În noroiul de lîngă izvor erau mii de urme de prepeliţă.

Doubletree Mutt se apropie pieziş şi ruşinat prin grădina de zarzavat, iar Jody, amintindu-şi cum aruncase cu bulgărele de pămînt în el, cuprinse cu braţul gîtul cîinelui şi îl sărută pe nasul lat şi negru. Doubletree Mutt rămase nemişcat, ca şi cînd ar fi ştiut că se întîmpla ceva solemn. Plesnea grav pămîntul cu coada lui mare. Jody scoase o căpuşă umflată din gîtul lui Mutt şi o omorî, strivind-o între unghiile de la degetele mari. Era o creatură urîtă. Se spălă pe mîini în apa rece de izvor.

Cu excepţia şuierului constant al vîntului, ferma rămase foarte tăcută. Jody ştia că maică-sa nu se va supăra pe el dacă nu se duce să mănînce prînzul. După o vreme o porni încet înapoi spre grajd. Mutt se strecură în propria-i cuşcă mică şi scheună încet de unul singur mult timp după aceea.

Billy Buck se ridică de pe ladă şi îi predă băţul cu vată. Poneiul era în continuare culcat pe-o parte şi rana de la gît i se umfla şi dezumfla ritmic. Cînd văzu cît de uscat şi mort îi arăta părul, Jody înţelese în cele din urmă că poneiul nu mai are nici o şansă. Mai văzuse el şi înainte păr mort la cîini şi la vaci şi ştia că e un semn clar. Se aşeză greoi pe ladă şi coborî piedica de la boxă. Fixă multă vreme cu privirea rana care se mişca, iar în cele din urmă aţipi şi după-amiaza trecu repede. Cu puţin înainte de lăsarea întunericului maică-sa îi aduse un castron cu tocăniţă, i-l dădu şi plecă. Jody mîncă puţin, iar apoi, după ce se întunecă, puse felinarul jos, lîngă capul poneiului, ca să poată supraveghea rana şi s-o ţină deschisă. Şi aţipi din nou, pînă ce-l trezi frigul nopţii. Vîntul bătea puternic, aducînd cu el gerul din nord. Jody culese o pătură din aşternutul din fîn şi se înfăşură în ea. În cele din urmă respiraţia lui Gabilan se linişti. Gaura din gît se mişca încet. Prin podul cu fîn zburau bufniţe, ţipînd strident şi căutînd şoareci. Jody îşi puse mîinile pe cap şi adormi. Îşi dădu seama prin somn că vîntul se înteţise. Auzi cum dă năvală prin grajd.

Cînd se trezi, se crăpase de ziuă. Uşa grajdului se deschisese. Poneiul plecase. Jody sări în picioare şi se repezi în lumina dimineţii.

Urmele poneiului se vedeau clar, se tîrau prin roua ce aducea cu chiciura din iarba tînără: urme obosite, cu dîre subţiri între ele, arătînd pe unde se tîrîseră copitele. Se îndreptau spre marginea desişului, la jumătatea culmii dealului. Jody o luă la goană, urmărindu-le. Soarele strălucea pe cuarţul alb şi ascuţit care se iţea ici şi colo din pămînt. În timp ce urma dîrele, o umbră îi tăie calea undeva în faţă. Ridică privirea şi văzu deasupra lui un cerc de vulturi negri, iar cercul ce se rotea încet cobora din ce în ce mai jos. În curînd păsările falnice dispărură dincolo de culme. Jody o luă şi mai tare la fugă, mînat de panică şi de furie. Urmele intrau în cele din urmă în desiş şi descriau o traiectorie întortocheată printre tufele înalte şi ţepoase.

Jody ajunse fără suflare pe culme. Se opri, gîfîind zgomotos. Sîngele îi pulsa în urechi. Apoi văzu ce căuta. Dedesubt, într-unul din luminişurile dintre tufe, zăcea poneiul. Băiatul zări de departe cum picioarele i se mişcau încet, spasmodic. Iar deasupra lui, într-un cerc, se învîrteau vulturii, aşteptînd momentul morţii, pe care îl cunoşteau atît de bine.

Băiatul ţîşni înainte şi se repezi la vale. Pămîntul reavăn îi înăbuşea paşii, iar desişul îl ascundea. Pînă ajunse, totul se terminase. Primul vultur se aşezase pe capul poneiului şi din ciocul care tocmai se ridica picura un lichid negru dintr-un ochi. Jody se năpusti în cerc ca o pisică. Frăţia întunecată se înălţă într-un stol, dar vulturul cel mare de pe capul poneiului întîrzie prea mult. Pe cînd ţopăia, dînd să-şi ia zborul, Jody îl prinse de vîrful aripii şi îl trase în jos. Era aproape la fel de mare ca el. Aripa liberă îl izbi peste faţă cu forţa unei bîte, dar băiatul rezistă. Ghearele i se înfipseră în picior şi încheieturile aripilor îl plesneau în ambele părţi ale capului. Jody bîjbîia orbeşte cu mîna liberă. Degetele lui găsiră gîtul păsării care se zbătea. Ochii roşii îl priviră, calmi, neînfricaţi şi feroce. Capul golaş se întorcea dintr-o parte într-alta. Apoi ciocul se deschise şi vomită un şuvoi de lichid putred. Jody ridică genunchiul şi căzu peste pasărea uriaşă. Cu o mînă îi ţintui gîtul la pămînt, cu cealaltă dibui o bucată de cuarţ alb, ascuţit. Prima lovitură zdrobi ciocul de-a curmezişul şi din colţurile răsucite ale gurii, tari ca pielea, ţîşni un sînge negru. Izbi din nou şi rată. Ochii roşii şi neînfricaţi îl priveau în continuare, impersonali, lipsiţi de teamă şi detaşaţi. Izbi iar şi iar, pînă ce vulturul îşi dădu duhul, pînă ce din cap nu-i mai rămase decît o masă însîngerată. Jody lovea încă pasărea moartă cînd Billy Buck îl trase la o parte şi îl ţinu strîns, ca să-i liniştească tremurul.

Carl Tiflin şterse sîngele de pe faţa băiatului cu o basma roşie. Jody era de-acum moale şi tăcut. Tatăl lui împinse pasărea cu vîrful piciorului.

— Jody, îi explică el, nu vulturul a omorît poneiul. Nu ştii asta?

— Ba ştiu, spuse vlăguit Jody.

Billy Buck era cel furios. Îl luase pe Jody în braţe şi se întorsese, dînd s-o pornească cu el spre casă. Dar se răsuci din nou spre Carl Tiflin.

— Evident că ştie, zise el nervos. La naiba, omule, chiar nu poţi să-nţelegi ce simte?