© 2012, 2014 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-3116-2

ISBN PDF: 978-973-46-3117-9

ISBN print: 978-973-46-3947-2

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: La baza piramidei © Alina Mungiu-Pippidi

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ALINA MUNGIU-PIPPIDI (n. 1964), doctor în psihologie socială al Universităţii din Iaşi, este una dintre cele mai cunoscute voci ale societăţii civile din România şi o personalitate academică recunoscută peste hotare, fiind de mai multe ori invitată să conferenţieze la universităţi ca Harvard, Oxford, Stanford şi European University Institute. În prezent este profesor de politici publice la Hertie School of Governance din Berlin, preşedinte fondator al Societăţii Academice din România şi expert al Comisiei Europene. Printre cele mai importante cărţi ale sale se numără: A Tale of Two Villages (CEU Press, 2010), Ottomans into Europeans (cu Wim van Meurs, Columbia University Press, 2010) şi Românii după ’89 (Humanitas, 1995). La Editura Polirom au apărut: Doctrine politice. Concepte universale şi realităţi româneşti (1998), Introducere în politologie. Manual opţional pentru liceu (2000), Secera şi buldozerul. Scorniceşti şi Nucşoara. Mecanisme de aservire a ţăranului român (cu Gérard Althabe, 2002), Politici publice. Teorie şi practică (coord. cu Sorin Ioniţă, 2002), Romania after 2000. Threats and Challenges (2002). În 2006 a fost republicată la Cartea Românească Evangheliştii (Premiul UNITER pentru cea mai bună piesă a anului 1993).

Notă asupra ediţiei: Articolele din volum au apărut în publicaţiile România liberă, Dilema veche, 22 şi pe www.ziare.com în perioada 2005-2013.

Partea întîi

Triumful talentului

Injecţii de mîndrie naţională

Într-un sondaj multinaţional consacrat, în care se testează valorile politice fundamentale, se sugerează oamenilor că atît libertatea, cît şi egalitatea sînt importante, dar li se cere să aleagă presupunînd că nu le pot avea pe amîndouă în acelaşi timp. Cei care aleg „libertatea de a te dezvolta fără obstacole” sînt consideraţi individualişti, iar cei care aleg să nu existe diferenţe prea mari de venit între oameni, chiar dacă asta înseamnă mai puţină libertate – colectivişti, iar alegerea între acestea două se presupune că acoperă tot spectrul alegerilor politice esenţiale.

Pentru cine cunoaşte Europa de Est după comunism, opoziţia aceasta pare să scape un element important. În sondaje avem de cîţiva ani o slabă majoritate de individualişti, deşi partidele bazate pe individualism liberal nu au reuşit niciodată să cîştige mai mult de o treime din electorat la noi. În practică, dar şi în discursul public, individualismul nu pare dominant şi nici măcar majoritar. E suficient să fi urmărit cineva televiziunile din România în săptămîna 17-23 aprilie 2006 ca să ajungă chiar la concluzia contrară. Să mă explic.

Săptămîna a fost dominată de două evenimente, tratate în mod imparţial în acelaşi stil de televiziunile noastre, anume o partidă din cupa UEFA a echipei Steaua şi sărbătoarea Învierii ortodoxe. Ambele au fost pentru presă în primul rînd prilej de mobilizare naţională, deşi în primul caz mobilizarea naţiunii, binişor mai largă decît grupul suporterilor stelişti, nu avea cum ajuta la calificarea echipei, iar în al doilea sărbătoarea creştină are un caracter universal, nu românesc, şi ar trebui să fie prilej de reflecţie mult mai generală şi abstractă decît fluturarea unui steag. Raiul nu are un semn de identificare tricolor pe poartă. Asta nu a împiedicat televiziunile noastre să ne copleşească cu titluri de gen „Victoria unei naţiuni” sau „Sărbătoarea unei naţiuni”. Şi într-un caz, şi în celălalt s-a presupus că totul este mai intens, mai mare şi mai frumos dacă este trăit la scară colectivă şi naţională, şi simpla bucurie sau evlavie individuală sînt insuficiente. Mai mult decît colectiv, bucuriei i s-a dat, cu larg sprijin de la autorităţi, şi un caracter oficial. A devenit cumva obligatoriu să te bucuri şi să celebrezi cu public şi în văzul tuturor, şi mai-marii zilei s-au înghesuit pe micul ecran. Ceea ce în Europa civilizată este o sărbătoare privată sau comunitară, a unor familii, sate sau cartiere, tratată marginal la ştiri, a fost transformat de televiziunile noastre, cu un prost gust superlativ, într-o Cîntarea României cu două episoade, unul sportiv şi unul mistic. Asta nu înseamnă că mulţi suporteri sau creştini nu au ignorat televiziunea şi pe mai-marii ţării şi nu s-au bucurat cum se cuvine, în intimitatea lor. Dar pentru mulţi oameni „linia” a fost dată la televizor şi aşa a arătat ţara pentru un străin care ar fi privit canalele noastre de televiziune.

Sondajele confirmă aceste impresii de telespectator. Identitatea politică a majorităţii în România de azi, ca şi în Rusia de azi, şi deloc ca în Franţa, sau Anglia, sau Germania, nu e definită de alegerea între individualism (dreapta liberală) şi colectivism (stînga socialistă), care defineşte doar vreo treime din electorat, ci de nevoia de identificare cu o categorie atît de mare, de autoritară, de atotcuprinzătoare, încît asemenea alegeri (stînga-dreapta) să dispară în implicit, să fie rezolvate de la sine. Politica şi retorica politică devin astfel o manipulare continuă de simboluri, fie că vorbim de fotbal sau de Înviere, ca politicienii să se poziţioneze nu la dreapta sau la stînga, ci cît mai aproape de idealul unei ideologii nonpolitice, naţionalismul ortodox.

Nae Ionescu, un gînditor din secolul XX care a inspirat şi Legiunea, dar şi pe Eliade, Vulcănescu sau Cioran, credea că nu poţi fi român decît dacă eşti ortodox, iar a fi român este un mod colectiv de a fi paralel cu instituţiile democraţiei constituţionale occidentale şi cu spiritul civic, angajat, occidental şi în acord cu natura organică, orientală, pasivă, a societăţii noastre. Puţini îl mai citesc azi pe Nae Ionescu. Dar confirmăm teza lui de fiecare dată cînd întoarcem spatele libertăţii noastre individuale, tîrziu şi greu cîştigată, pentru ficţiunea colectivistă a Marii Naţiuni Preacreştine Învingătoarea Istoriei Vitrege şi a lui Middlesborough. Politica noastră întîrzie astfel în stadiul identităţii, cel mai primar dintre toate.

Patriotismul ca problemă

Am văzut recent un film al unui student român despre Grabova, un sat aromân din munţii Albaniei de Sud. Băiatul, student la antropologie, făcuse filmul, între altele, şi ca să ajute la strîns bani pentru fîntîni – cele vechi se înfundaseră, ca şi sistemul de canalizare de pe vremea cînd Grabova avea 40 000 de locuitori (azi nu mai are nici 400) şi ca să strîngă bani să repare vechea biserică. Ciobanul aromân (Sandu) întrebat de România dădea din umeri. Abandonaţi. Asta nu e patrie pentru noi, spunea, cu lacrimi în ochi. Prin ce? După cum vorbea de Grabova, nu încăpea nici o îndoială. Patria lui era asta, cele cinci vechi oraşe din munţi locuite de muntenii aromâni, reduse la cîteva sute de familii, dar cu trecutul şi miturile lor – corsari bizantini, războinici creştini, cu cîntecele şi limba lor şi cu dorinţa de a le păstra. Cu efortul de a preveni ca plecările repetate să desăvîrşească ce nu făcuseră turcii şi Enver Hodja – aneantizarea Grabovei.

O patrie nu e nevoie să fie mai mare ca Grabova. Ea e un proiect colectiv de devenire, dar unul ancorat în sine, nu în comparaţie socială, ca naţionalismul. Să fii patriot înseamnă, cum am văzut cu Sandu, să contribui la un asemenea proiect. Să fii naţionalist înseamnă să găteşti mai bine ca ungurii, să cîştigi mai mult ca bulgarii, să fii mai democrat ca ruşii şi mai credincios ca occidentalii, să faci tu în capul altora ca să nu facă ei în al tău. Am văzut recent o caricatură a naţionalismului românesc în Maramureşul istoric, azi în Ucraina. A fost un fel de tur ghidat prin inferioritatea altor popoare faţă de noi. Probabil că viaţa de minoritar în altă ţară e o încercare aşa de grea pentru stima de sine a unui bărbat că se dezvoltă nevoia de a compensa printr-o comparare socială inevitabil părtinitoare.

Distincţia asta pe care o fac eu aici lipseşte din mare parte din literatura academică. Ca atare, patriotismul e condamnat la pachet cu naţionalismul, deşi nu ar merita. Indicatori de patriotism (dacă eşti dispus sau nu să mori pentru ţara ta într-un război) sînt puşi la un loc cu cei de naţionalism (dacă toţi cei care vorbesc aceeaşi limbă ar trebui să trăiască într-un singur stat, dacă rezidenţii care nu vorbesc limba naţională ar trebui să aibă drepturi egale etc.). Urmarea e o literatură academică foarte confuză, gen Matei Dogan, şi o întreagă generaţie de oameni spălaţi pe creier care se ridică în conferinţe şi spun că identitatea e inventată, o creaţie integral construită de intelectuali. Probabil că Tito sau Delors nu au fost intelectuali, de asta nu au reuşit să construiască identitatea iugoslavă sau pe cea europeană, deşi au muncit la ea din greu. Constructiviştii nu reuşesc să ne explice de ce doar unora le iese construcţia identitară şi altora nu.

Grabova nu e, evident, inventată. E construită de Ionuţ, desigur, dintr-un sat de munte într-un vis nostalgic despre o comunitate dinainte de statele-naţiuni, rămasă captivă în spaţiu şi timp. Grabova, fără Ionuţ şi vărul lui care construieşte fîntîni, e doar un grup de case în ruină, ar putea fi nimic în doar cîţiva ani datorită migraţiei după oportunităţi. Proiectele patriotice există doar atîta vreme cît inspiră pe antreprenori. Asta are în comun patriotismul cu naţionalismul, nu se poate dispensa de activişti. Dar se poate dispensa de multe alte lucruri fără care naţionalismul nu poate trăi, de stat, de exemplu. Mai toţi prietenii mei balcanici sînt patrioţi iugoslavi (se declară cu această naţionalitate la recensămînt), deşi statul căruia îi sînt ei loiali şi care le alimentează visele a dispărut de mult.

Mărturisesc că naţionalismul mă plictiseşte din ce în ce mai tare. Trebuie să fii foarte neumblat sau necitit ca să vezi distinctivitate într-o tendinţă care aduce împreună într-un fel profund monoton pe călugărul sîrb cu intelectualul prea-creştin român, pe studentul islamist turc cu regizorul rus, care folosesc aproape acelaşi vocabular ca să îţi explice cine sînt ei prin raportul lor cu Occidentul (nu sînt preţuiţi cum ar merita). Nu am decît simpatie, în schimb, pentru patriotismul grabovean. Şi pentru cel românesc, dacă e vorba de proiectul de a completa civilizarea şi europenizarea României, aşa cum l-au visat intelectuali gen Haret sau Gusti. Şi pentru oricare proiect care vrea să valorizeze un demers colectiv, nu să maximizeze evaluarea unui grup prin comparaţie cu altul. Patriotul îşi îngraşă capra lui: naţionalistul vrea să crape cea a vecinului.

Bineînţeles că problema s-a mai pus la noi. De către naţionalişti ca Nae Ionescu, care au rezolvat-o simplu, excluzîndu-i pe patrioţi. Cu multă prevedere, Nae a condamnat anticipat pe toţi cei care, ca Petru Maior, ar pune umărul la vreun proiect românesc. Pentru el, ideea de proiect era suspect de occidentală în sine, deşi a susţinut el însuşi proiecte politice cum nu se poate mai programatice. A fi român, deci naţional, însemna a fi ortodox şi nimic mai mult, a fi totul. A fi bun român (sau patriot – echivalarea mea) însemna a fi mai mult decît atît, deci altceva, deci mai puţin, deci nimic.

Nu aş da din umeri la sofismele lui Nae. Sîntem o cultură de vîrstă medie, dar cu performanţă culturală puţină, ceea ce macină stima de sine a naţionaliştilor în mod continuu. Ca atare, activitatea lor devine din ce în ce mai obositoare şi mai costisitoare în acelaşi timp. Bugetul nostru de promovare culturală în străinătate creşte de la an la an. Numărul celor care reacţionează normal, deci fără să se identifice ei cu situaţia, în situaţii de la Kosovo la Georgia, e suspect de mic. Devine un gest patriotic să tragi românilor cîte un şut în stima lor colectivă, mai ales că atunci cînd e vorba să facă ceva concret se dovedesc periodic a fi nu un mare popor, ci o mînă de oameni.

Dar, ca să închei cum am început, patria mea nu e doar România, deşi este şi asta, intens, avînd atîtea de terminat la ea, în primul rînd statul de drept, prag fundamental niciodată trecut de-a binelea. Patria mea e tot postcomunismul, din Caucaz la Tirana, în care regăsesc acelaşi proiect care are încă nevoie de noi, şi, inevitabil, toţi studenţii est-europeni, că sînt maghiari, uzbeci sau kosovari, sînt studenţii mei, printr-o înţelegere implicită care se instalează între noi din prima zi. Am studenţi thailandezi, şi latino-americani, şi africani, cu care lucrez foarte bine, dar cu ai mei am în comun ceva mai mult, lucrul din care emană adevărata esenţă a patriotismului, o problemă comună. Cînd asta nu mai este, patriotismul se stinge, cum vezi în unele ţări occidentale. Din fericire, simt că mai avem asigurate generaţii de problemă, deci generaţii de nevoie pentru patriotism.

Eterna şi fascinanta Ruritanie

Secesiunea de mult anunţată de Kosovo, care urmează celei a Muntenegrului (neobservată), oferă ample prilejuri de rebranduire a României, ţară în care dezbaterea despre brandul de ţară a produs doar albumul „Eterna şi fascinanta Românie”, ca şi sloganul scump plătit „spirit fabulos”. Pentru că nu e adevărat că brandingul se face doar de către copywriter-ii agenţiilor de publicitate, o categorie profesională la care disproporţia dintre educaţie şi venituri atinge maximul. Brandingul se face în fiecare zi cînd comportamentul nostru colectiv ia forme notabile, care produc titluri în presa străină. „Un ministru pentru cîrnaţi şi rachiu” proclama un titlu din Economist, însoţit de o poză a dlui Remeş cu un fel de trabuc în gură, care avea efectul unui promo la „Clanul Soprano” (dar mai elocvent). La fel, atacurile armate din Italia contra unor autobuze tot cu români (ca să nu mai avem un al doilea caz Mailat, văd că hoţii noştri au hotărît că e mai rentabil să jefuiască numai pe ai noştri), şi astea dau un brand. Culmea e că Vasile Blaga spunea mereu că în România nu mai există jaf armat şi nu a mai avut loc nici o crimă din motive de jaf de ani de zile. Mi-e clar: i-am exportat în Europa pe toţi infractorii noştri, noi avem linişte, dar ne strică brandul.

Rebranduirea pe prilejul Kosovo este, indiscutabil, România Mare. Ne-am tras toţi steagul pe mîneci, ca să nu-l lăsăm pe Vadim nici de data asta să treacă pragul electoral. Unde să mai intre şi el, cînd se înghesuie Băsescu, Ludovic Orban, Béla Markó şi Adrian Păunescu? Şi la ce-ar mai intra în Parlament? Cred că se poate pensiona fără grijă. Vadimache, nu fi trist, ţara merge înainte, prin mai toate partidele, ungurii spun tîmpenii, românii nu rămîn datori, şi sîntem asiguraţi de brandul nostru pe încă vreo două decenii înainte, Milošević nu a murit degeaba. Care e brandul? O să mă ajut cu dl preşedinte Iliescu, care a calificat Europa drept „scîrnavă” din cauză că a recunoscut Kosovo (ce altceva putea face rămîne un mister). România „apără Europa de ea însăşi”, sau, eventual, este „mai europeană decît Europa”, sau, şi mai bine, „apărătoarea suveranităţii în Europa”, sau „ultima apărătoare a dreptului internaţional”. Adiacent, ne mai branduim şi ca „ţara cea mai nesigură din Europa pe frontierele ei” sau „ţara fără politicieni europeni” (că unul nu a avut curajul să fie niţel mai european zilele astea, a fost o competiţie à la baisse ce nu s-a mai văzut). Dar nu doar oamenii politici sînt de vină. Dacă deschidea vreunul gura să fie mai decent, îl mînca presa cu fulgi cu tot. Că sîntem ţara cu „cei mai mulţi analişti politici care sînt de fapt ofiţeri”. Mulţi din cei care nu sînt probabil că nu au trecut examenul de intrare la SIE, că trebuie şi acolo să ştii o limbă străină, ne luptăm cu invadatorii pre limba lor, şi aşa au ajuns comentatori la televiziune, unde nici româna nu e indispensabilă.

Ţările din Balcani şi chiar din Europa Centrală au fost branduite de mult, că e vorba de Kosovo sau de Ungaria, ca „Ruritanii”. Ruritania e o ţară imaginară, cu ţărani mulţi, care s-a eliberat recent din Imperiul Otoman, are multe lovituri de stat pe secol, intelectuali care visează să fie recunoscuţi de Occident şi vorbesc între ei numai franţuzeşte, domnitorii poartă costume cu multe decoraţii (în colecţia Wordsworth, romanul lui Anthony Hope, primul care foloseşte titlul, e ilustrat cu fotografia lui Alexandru Ioan Cuza pe copertă), funcţionarii fură şi ambasadorii marilor puteri fac legea. Ernest Gellner, poate cel mai important teoretician al naţionalismului în secolul XX, a folosit numele Ruritania pentru a explica mecanismul formării naţionale în micile state din Est. După părerea lui, acestea nu aveau nici unul din cele două ingrediente naţionale indispensabile, nici o mare cultură (ca în Italia), nici un model anterior al unui stat pe teritoriul lor (ca Germania), astfel încît nu le-a rămas decît îndoctrinarea naţională plus curăţarea etnică de minorităţi ca să construiască de bine, de rău nişte state asemănătoare celor din Vestul Europei. Părere foarte severă, poate exagerată. Dar Gellner s-ar fi văzut confirmat de invenţia statului kosovar (după cel sloven, macedonean, bosniac, muntenegrin etc.), precum şi de faptul că primele două ţări care s-au repezit să declare că nu îl recunosc au fost România şi Republica Moldova. Înainte să moară, am avut ocazia să îl cunosc. Se născuse la Praga, şi deşi era profesor la celebra LSE, privea tot Estul Europei ca pe o colecţie de Ruritanii, nici eterne, nici fascinante, ţări mici, aculturale, sectare, şovine, insuportabile.

Dar nu ne branduim şi prin succesele noastre? Ba da. De asta ţine lumea la fotbal, fiindcă simte instinctiv că o victorie la fotbal umflă stima naţională cu o pompă mai mare decît are orice agenţie de publicitate care face un clip pentru CNN. Dar de la Nadia, brandul nostru cel mai bun, e cam mult. Avem filmele, desigur. Dar problema este că filmele astea au succes nu prin contribuţia lor la estetica cinematografică (sînt cu program, minimaliste şi non-estetice), ci pentru că ne prezintă exact ca pe Ruritania, şi iau premii pentru sinceritatea lor, care reconfirmă brandul deja existent. Poate că într-o zi o să filmeze sau o să scrie cineva la noi o operă despre Europa, cum găseşti prin literatura maghiară sau cehă, Ruritanii mai avansate (personaje ca Galilei, Casanova, Luther etc.). Între Muzeul Ţăranului şi teribilismele noi generaţii, care branduieşte România ca ţara în care se foloseşte „pula mea” la trei cuvinte, se întinde un vid de nebranduit, acolo unde, vorba lui Gellner, ar fi trebuit să fie cultura. Deocamdată am văzut la Dahlem duminica trecută în Muzeul Civilizaţiilor, lîngă indienii nord-americani, o expoziţie cu românii, nou-intraţii în Europa. Avea multe tăieturi de ziare, „ţară alfabetizată în proporţie de 100%”, şi multe poze cu interioare ţărăneşti. Coşmarul lui Cioran, România ca destinaţie pentru antropologi, e pe cale să ia fiinţă. Eterna şi fascinanta Ruritanie ne ţine înţepeniţi în brandul nostru tradiţional, şi europeni sîntem doar prin comparaţie cu Kosovo.

De ce nu iau românii premiul Nobel

O echipă a unei televiziuni a circulat acum ceva timp prin ţară, întrebînd diverşi intelectuali cum ar fi arătat lumea fără România. Răspunsurile sînt de regulă patriotice, adică lumii i-ar fi lipsit Voroneţul, sau Humorul, sau turcii ar fi ajuns mai uşor la Viena, sau Brâncuşi n-ar fi existat etc. Dar o ţară nu e un ansamblu de peisaje, monumente sau persoane de talent care s-au întîmplat pe acolo. Veneţienii care au construit Ragusa nu îşi imaginau că munca lor ne va fi prezentată drept trecutul poporului croat; nici ruinele pe care le vedem la Troia sau la Efes nu au nimic de-a face cu Turcia şi ar fi fost acolo chiar dacă otomanii n-ar fi cucerit Bizanţul sau dacă la rîndul lor nu ar fi supravieţuit cuceririi mongole. O ţară nu este rodul unei întîmplări, ci o construcţie deliberată, un proiect de a extrage ce este mai bun dintr-o populaţie de o anumită cultură. Paşoptiştii noştri ştiau acest lucru: la fel, Iorga, cînd făcea şcoala de vară de la Văleni, ca să ridice naţia, şi pînă la Ceauşescu, care organiza Cîntarea României, oricît de caricatural poate părea exemplul lui în serie cu celelalte. O muncitoare anonimă din Italia, intervievată într-un proiect despre migraţie, a spus cam aşa: „Românii sînt la fel de muncitori şi de deştepţi ca italienii. Vedem în fiecare zi aici că ne descurcăm şi ne adaptăm foarte bine. La urma urmei, nu e vina noastră că totdeauna am fost guvernaţi prost şi de România nu s-a ales mare lucru”.

Fie-mi îngăduit să iau partea muncitoarei anonime contra istoricilor. E, la urma urmei, cam ipocrit să ne apărăm cu Brâncuşi cînd ştim că a trebuit să plece ca să fie recunoscut, dar dacă există vreun Brâncuşi printre noi azi are exact aceleaşi probleme. Părerea mea este că, la stadiul proiectului românesc, nu ar fi fost mare diferenţă în istorie dacă noi lipseam. Bisericile noastre le-ar fi vizitat alţii drept parte a nu se ştie cărei ţări, Maniu ar fi ajuns la o poziţie la Viena în loc de una la Bucureşti, Iorga ar fi fost membru în tot atîtea academii europene şi poate ar fi scris mai multă istorie în loc de propagandă naţională etc. Puţine ţări se pot lăuda că absenţa lor ar fi schimbat ceva din faţa lumii, şi nu m-aş înghesui între ele, să mă ierte patrioţii.

Din ce motiv nu stăm mai bine? În nici un caz pentru că am avea mai puţine calităţi decît alţii. Lumea e organizată pe distribuţii statistice normale, deci nu există popoare mai talentate sau mai puţin talentate. Dacă unii construiesc civilizaţii, iar alţii încă încearcă să impună coşul de gunoi contra aruncatului pe maidan, dacă unii au multe Nobeluri, iar alţii deloc e o problemă a proiectului, nu a populaţiei de bază. Proiectul eşuează în a crea un mecanism social de selecţie şi promovare a valorii şi, astfel, rămîne etern neperformant, că e vorba de scriitori care să ia premiul Nobel sau de oameni politici care să fie miniştri europeni. Viciul este la trierea internă, candidaţii rezultaţi din civilizaţia noastră clientelară şi autosuficientă nu pot fi competitivi, spre deosebire de românii care pleacă şi iau pe cont propriu competiţia. Aceia pot ajunge orice.

Nu există în România, la această oră, viziunea că aceasta e problema noastră politică cea mai importantă şi că, din cauza organizării noastre sociale, structural diferită de cea din Occident, ratăm sistematic să producem performanţă şi să promovăm valoare. Aici stă corupţia sistemică, nu în darul dat unei infirmiere la spital.

În decursul anilor am încercat să facem şcoli pentru oamenii politici, să construim în jurul lor insule de expertiză, să îi sensibilizăm cumva. Sute de absolvenţi de studii europene se întorc de la Bruges sau alte facultăţi din Vest ca să descopere că, într-o ţară cu o nevoie disperată să dezvolte cadre europene, totul e închis şi nu-i primeşte nimeni. Numai din studenţii doctorali văzuţi de mine în ultimul an la Harvard, Stanford, Yale, care în aceste zile îşi găsesc slujbe acolo, ai putea construi o ţară extraordinară, dacă ai avea o insulă pustie ca s-o faci. Aici nu se va întoarce nici unul, conştienţi fiind că regulile jocului din România nu le convin şi că nu vor avea puterea să le schimbe. Şi nu vor, pe bună dreptate, să stea la coada unor oameni în plină afirmare, ca Ludovic Orban, Elena Udrea sau Marian Vanghelie.

Situaţia noastră e asemănătoare cu a unei şcoli de provincie. Copiii nu sînt răi, nişte dotări ar fi ele acolo, numai că în mod sistematic sînt selectaţi greşit cei care trebuie să meargă să reprezinte şcoala la olimpiade. Asta descurajează pe cei care ar putea face mai mult şi care se transferă sau se lasă pe tînjală. Putem face orice – cîtă vreme directorii, în mod nonşalant, vor trimite la concursuri diverşi favoriţi ca să vadă şi ei lumea mare, chit că regulat pierd acolo, şcoala noastră va rămîne în trista ei provincie, iar noi nu o să luăm niciodată Nobelul.

De ce premiul Hertei nu e şi al nostru

A avut cineva de pierdut din premiul cîştigat de Herta Müller? Întrebarea pare absurdă, dar nu e. Cu avorturile lui Ceauşescu s-a luat Cannes-ul, cu securiştii lui s-a luat Nobelul. E greu de crezut că mai putem să îl vindem pe Ceauşescu încă o dată cu acelaşi succes. Oricine e dotat cu un minim realism ar putea spune că nici un scriitor din România nu avea vreo şansă, dar sînt sigur că se găsesc cîţiva care simt că au pierdut ei Nobelul ăsta. Unii, ca C.T.P., au găsit deja şi o consolare, l-ar fi dat înapoi. Există riscul să nu înţelegem de ce a luat Herta premiul şi de ce, dacă nu îl lua ea, tot nu ne revenea nouă. Asta e important nu doar pentru literatură, pentru că handicapul literaturii noastre nu provine din lipsa de talent a românilor. Ci, mai degrabă şi pe româneşte, din lipsa lor de caracter.

Ca să înţelegem de ce a luat Herta premiul Nobel, şi nu Kundera sau Kadare, scriitori mult mai cunoscuţi decît ea, la douăzeci de ani de la căderea zidului, trebuie să înţelegem rostul acestui premiu. El a fost făcut pentru a populariza valorile umanităţii şi rolul social al literaturii, e un premiu special, făcut de un fabricant de dinamită ca să îşi spele păcatele. O literatură scrisă în scopuri pur estetice nu interesează comitetul care desemnează premiul Nobel, care caută mai ales autenticitatea unei experienţe speciale, convertite în literatură. Ca atare, Nobelul se dă şi pentru biografie; şi slavă Domnului că e aşa. Altfel l-ar lua regulat tipul Salieri, genul bine organizat, plasat perfect în establishment, care cunoaşte pe toţi cei care ar putea să dea un telefon şi stăpîneşte perfect tehnica marketingului. Treaba juriului e să găsească în jungla literară echivalentul unui Mozart: geniul anti, care a avut curajul singularităţii, a fost persecutat, izolat şi hăituit, şi juriul reuşeşte destul de des să găsească asemenea personaje. Ce exemplu mai bun ca Herta, care s-a certat întîi cu toţi şvabii ei, pe care îi bănuia că toleraseră fascismul, şi mai apoi cu toţi românii, pe care îi vedea drept colaboratori ai comunismului? Am văzut-o la o emisiune cu Marie-Rose Mociorniţă, care spune totdeauna ce mulţumeşte pe toată lumea. Herta era exact pe dos, dezagreabilă la maximum, ea nu iartă nimic, nu uită nimic, cum bine a spus, nu ai ce să ierţi unora care nu recunosc că au făcut rău şi iau şi azi dividende de pe seama răului. Kadare e un scriitor extraordinar, dar, oricît admir Generalul armatei moarte, bate prin el un vînt naţionalist-comunist care mă înfioară. Kundera e un geniu, dar crede că ruşii sînt „asiatici” (deci şi Dostoievski sau Cehov erau) şi în tinereţe a mai colaborat cu organele. Herta, femeie, minoritară şi aprigă, era ce se putea găsi mai bun din Europa postcomunistă, şi juriul ne-a transmis prin asta ce e de valoare la noi: rezistenţa morală şi intransigenţa, valorile protestante, fie şi la atei.

Din păcate, acest mesaj nu ne cade bine. Lumea noastră intelectuală a avut ocazia să ia partea Hertei anul trecut, cînd s-a revoltat că Sorin Antohi ne reprezintă în străinătate, şi majoritatea nu a fost cu ea. Nu e de mirare. Dacă la începutul anilor ’90 părea că vom avea nevoie de doar cîţiva ani pentru a evolua spre o societate deschisă, uşa s-a închis din nou. Valorile care au succedat comunismului nu sînt cele ale societăţii deschise, ci tot ipocrizia, oportunismul şi intoleranţa. Tony Judt şi-a retipărit recent în volum articolul în care îşi exprimă perplexitatea faţă de o lume intelectuală în care moraliştii îşi publică glumiţele sexuale în Plai cu boi, iar intelectualii se tem de Europa că nu e creştină (şi, în plus, se poartă cît se poate mai necreştin, de exemplu, îşi înşeală nevestele pe toate drumurile şi pe urmă încearcă să suprime dreptul altora de a băga de seamă că e o oarecare discrepanţă între valorile lor afişate şi cele practicate). Lumea noastră culturală şi intelectuală a recăzut, după cîţiva ani de pauză, în vechea matcă. Cine ne cunoaşte bine, ca Gáspár Miklós Tamás, s-a crucit de fundamentalismul nostru ortodox şi ne-a condamnat pe toţi în bloc. Cine ne vede în treacăt, ca Judt, e frapat de faptul că noi credem că succesul lui Eliade îi şterge toate păcatele (sau erudiţia lui Antohi e o compensaţie că şi-a declarat un doctorat pe care nu îl avea). Şi organizarea noastră socială a recăzut în cea veche. Azi regăsesc în lumea intelectuală românească aceeaşi structură pe care am descris-o la Nucşoara, unde securistul care luase locul partizanului Arnăuţoiu în schema de putere îi succedase şi în rolul social şi devenise, la rîndul lui, naşul întregului sat. Reţeaua de patronaj a ajuns unitatea de bază a vieţii noastre intelectuale, că e vorba de comisia Tismăneanu sau de gaşca optzecistă. Ken Jowitt a scris că aşa era şi în anii ’70: eu, care am intrat în viaţa culturală practic la Revoluţie, pot spune că nu era aşa imediat după aceea. Cîţiva ani am încercat măcar. Cu larga contribuţie a mai multor generaţii, capacul a căzut din nou pe oală pînă la urmă, iar excepţiile, ca filmul, sînt doar cele care au interfaţă directă cu Occidentul. Cum remarca Jowitt, producţia intelectuală a unei asemenea organizări sociale nu poate fi decît deficitară.

Ce credeţi că poate să iasă dintr-o viaţă publică structurată de favoritism, relaţii personale, oportunism, impostură cvasigeneralizată (să nu credeţi că în orice ţară specialiştii în istoria intelectuală a canibalismului se ocupă de politici publice, literaţi de calitate îndoielnică reformează Constituţii, fără să se găsească nimeni să observe că sînt în afara ariei lor de competenţă, sau intelectuali cîndva de viitor ajung directori SIE)? Nu poate ieşi nimic de valoare, dar nu pentru că nu ar exista valoare. În 1992 am făcut la GDS un cerc literar şi jurnalistic: dintre tinerii care scriau cel mai bine acolo unul e azi antreprenor şi altul bancher. Cîţi nu au plecat! Nici unul nu mai scrie.

S-a spus despre Herta Müller că nu lua premiul dacă rămînea la noi. Aşa este. Dar nu fiindcă am fi discriminaţi de jurii, ci pentru că sîntem mai buni ca ungurii sau portughezii să descurajăm sau să distrugem din timp pe oricine ar avea la noi potenţialul să ia premiul Nobel. Acţiunea colectivă rămîne de o excepţională eficacitate în a împiedica promovarea adevăratelor valori: în rest nu produce nici o valoare economică sau socială. De asta, cine ştie să se bucure, bucuraţi-vă acum, că nu o să mai luăm alt Nobel pentru literatură în viaţa noastră.

Cînd predam, în România, unor tineri care aveau adesea şi veleităţi literare (unii scriu binişor prin presa română), obişnuiam să-mi încep lecţia de politici publice spunînd că într-o societate cu o dezvoltare întîrziată, ca a noastră, fiecare intelectual are o alegere de făcut. Poţi să-ţi dedici viaţa încercării de a fi primul care ia premiul Nobel pentru literatură pentru tine şi ai tăi. Sau poţi să ţi-o dăruieşti încercînd să obţii pentru prima dată ca ai tăi să nu mai arunce gunoiul pe maidan, ci să îl pună în tomberoane. Ce uitam să le spun, mai ales că alegerea mea era aşa de evidentă, iar ei aşa de tineri şi idealişti, e că poţi să nu faci nici una, nici alta, şi că poţi trăi o viaţă între gunoaie, lamentîndu-te că nu iei premiul Nobel pentru că eşti ortodox, bărbat, victima unei conspiraţii de stînga sau trăieşti în România.

Bine ai venit, Herta. Şi bine ai plecat

Băieţandrul cu svastică pe umăr a fost tatăl Hertei Müller, Josef. Priveşte fix din fotografia în uniformă, unul din miile de tineri germani din România recrutaţi de SS, ca şi personajul interpretat de Anthony Quinn în Ora 25 a lui Virgil Gheorghiu. În jur, fotografii cu noroaiele din satul bănăţean şi un film în care e sacrificat porcul de Crăciun prin metoda tradiţională. Cum scrie şi informatorul Voicu, autorul primei recenzii – nepublicate – a întîiului volum de proză al Hertei Müller, nici urmă de vreun element pozitiv sau optimist, o comunitate decăzută şi amorală, cinci sute de case pierdute în glod golindu-se treptat de locuitori –

căci suflet, ca întreaga lume rurală românească, nu par să fi avut vreodată –, doar unsprezece şcolari la patru învăţători în 1982, anul din care datează raportul către Securitate. Acesta, frumos înrămat, e afişat alături de proba maşinii de scris pentru poliţie, carnetul de partid al lui Richard Wagner, fostul ei bărbat, şi fotografia tatălui în expoziţia „Strălucirea rece a vieţii” (traducerea mea liberă) de la Literaturhaus din Berlin. O dată pe săptămînă, timp de vreo trei luni, există şi un eveniment organizat în expoziţie cu participarea Hertei. Intrarea, 5 euro. Şi sîmbătă seara, cînd am intrat eu, mai erau trei oameni.

Nu ştiu cît a fost intrarea la Ateneu pentru întîlnirea românească cu Herta, unde lumea a dat năvală, dar cred că impresia de autenticitate cu care am plecat eu din Fasanenstrasse nu se poate compara cu experienţa mondenă de la Ateneu. Pe lîngă porcul tăiat şi ediţia omagială a ziarelor româneşti de limbă germană din 26 ianuarie 1989, ultima aniversare a lui Ceauşescu, vezi lista de acte necesare pentru obţinerea unui paşaport în RSR: 22 cu totul, ultimul fiind o declaraţie pe proprie răspundere că nu ai decoraţii. Figura Hertei care se desprinde nu e a unei biografii extraordinare, dimpotrivă, e de o extremă banalitate şi sărăcie. Drumul ţărăncii Herta spre premiul Nobel e cenuşiu, deprimant, lipsit de alte evenimente decît despărţiri de prieteni căzuţi, plecaţi şi, mai nou, demascaţi, strălucirea e doar la sfîrşit şi atunci are efectul unui reflector aprins într-o colibă ţărănească: vezi toate pînzele de păianjen. O viaţă tristă, pe care o intoleranţă morală crescîndă, aplicată de la propria familie (tînărul SS-ist cu ochi timizi) la românii cu care a avut de-a face, nu a făcut-o mai veselă. O sinteză la scară personală a dramei comunităţii germane din România, care şi-a lăsat bisericile goale printr-un exod în masă în 1990 pentru a merge într-o ţară care nu fusese niciodată patria lor.

Cînd eram copil am avut ani de zile prieteni şvabi şi saşi. Ei erau chiriaşii bunicii mele în casa Constantin Stere de la Iaşi, unde o aripă întreagă, cea mai ruinată, era ocupată de studenţii la germană-română, aceeaşi facultate pe care a absolvit-o şi Herta. Bunica mea avea nevoie de bani pentru a reconstrui treptat marea casă, cumpărată cu bijuteriile cu care fugise din Basarabia şi parţial distrusă de bombardamente. În anii ’70, de cînd datează amintirile mele, o aripă întreagă era încă în ruină şi plecarea chiriaşilor băgaţi cu forţa de stat deschisese drumul studenţilor germani, o trupă şaizecişioptistă cu ghitare reci şi motociclete, părînd rupţi din Occident. Securistul cartierului venea periodic să se intereseze ce face celula germană la noi în casă şi bunică-mea se jura că învaţă toată ziua şi nu ameninţă regimul comunist. Ultimul din ei s-a întors din California cu vreo doi ani înainte de moartea ei în 2007, s-a urcat în observatorul astronomic în a cărui mansardă locuise şi a plîns.

Vă daţi seama că oamenii ăştia nu au trăit în România în fond decît maxim 80 de ani, din 1918 pînă în 1989? De ce tot îi dăm cu patria pe lîngă ei nu se ştie. Prima dată cînd am fost într-un panel public cu Richard Wagner, ne-am certat, de altfel. Era la Paris, în 1992, şi m-am răţoit la minoritarul german care se văita că bunicii lui au trebuit să înveţe româneşte, l-am întrebat în ce alt stat ar fi fost scutiţi de această obligaţie. Azi însă am mustrări de conştinţă şi îmi spun că, într-adevăr, pentru doar 80 de ani, nu a meritat. România mare şi apoi comunismul au lichidat practic această cultură minoritară – oricum am da-o, drama e teribilă, mai mare decît a noastră. Şi, de asta, a scrie ca Mircea Cărtărescu despre Herta, că în fond e nedreaptă cînd ne ceartă pentru lipsa noastră de demnitate sub comunism, românii avînd toţi meritul de a fi supravieţuit regimului, e o aberaţie. Numai supravieţuirea nu a mai fost considerată un act de anticomunism pînă acum. Sau compararea prietenului Hertei, poetul Pastior, despre a cărui experienţă în lagăr vezi mult în expoziţia germană, cu Sorin Antohi – o gafă pur şi simplu. Nici un deţinut politic care a semnat un angajament sub presiune nu poate fi comparat cu cine a făcut asta în anii ’80, la douăzeci de ani după ce Gulagul a fost închis.

Succesul Hertei Müller nu ne face bine. Primul cititor care s-a repezit pe Hotnews să comenteze articolul despre angajamentul lui Pastior şi aşa-zisele criterii duble ale Hertei a scris aşa: „Slavă Domnului că ne putem în sfîrşit delimita de Herta Müller” (ce să zic, aţi aşteptat mai puţin ca la Ceauşescu, dragi compatrioţi). Primul care a comentat la Gîndul relatarea de la Ateneu a scris: „Acuma sînt bune lansările de prin Bucureşti, aduc ceva arginţi, nu?”. Comentariile care au curs au fost fie contra ei, că de ce ne dă lecţii, fie contra lui Liiceanu şi Pleşu, că au vămuit cumva faima Hertei plasîndu-se în roluri principale, că în locul lor trebuiau să fie nişte disidenţi adevăraţi etc. De parcă, dacă azi la Academia Română nu veţi găsi membri foşti disidenţi, ci încă destui supravieţuitori cu brio ai regimului trecut, de vină ar fi Pleşu şi Liiceanu, care nici ei nu vor fi primiţi niciodată.

Aşteptam cu totul alte reflecţii cu ocazia venirii Hertei. Care e motivul pentru care noi nu avem în literatura noastră de azi, nici după dispariţia cenzurii, o voce atît de autentică? Să fie de vină vieţile noastre, dominate după 1989 de un teribil materialism? E greu să faci literatură din goana după gresie, maşini şi LCD. ICR face o treabă excelentă cu promovarea literaturii noastre, dar are ce promova? Am luat să corectez engleza unui pliant al lor acum vreo trei ani, din care nu se înţelegea nimic: cînd însă am văzut rezumatele în română, nişte însăilări artificiale (că nu poţi rezuma ceva fără conţinut), am înţeles că nu era vina traducătorului. De ce nu reuşim să scriem despre nimic important, despre libertate, comunism, moarte, despre suferinţă, despre sex? Eu am încercat pe vremuri să scriu despre Dumnezeu cu toată sinceritatea (dacă nu te preocupă, nu scrii aşa ceva), urmarea au fost strigături să mi se retragă dreptul de a scrie literatură. Mi l-am retras singură în consecinţă, că aveam şi altele de făcut. Herta nu are nimic contra lui Cărtărescu, un om de o profundă cumsecădenie, l-a folosit ca exemplu de acomodare cu regimul trecut doar în contextul în care a observat că este cel mai promovat autor român în străinătate. Păi, pentru că nu avem aici echivalentul ei. Dar am fi putut să-l avem? Există, dar e ignorat de marketingul oficial? Goma o fi antipatic, dar e un motiv să îi răsplătim curajul îngropîndu-i şi literatura? Şi e singurul?

Dacă o să căutăm în chestia asta cu Nobelul Hertei doar motive să ne oblojim mîndria noastră veşnic sîngerîndă, nu o să ne alegem cu nimic. Celălalt laureat al premiului Nobel pentru literatură care ne cunoştea, Saul Bellow, însurat cu o româncă, nu ne iubea nici el şi ne-a lăsat o descriere a lui Eliade ca un om fără caracter. E vreo legătură între lipsa de autenticitate a elitei noastre culturale şi artificialitatea literaturii? Asta de abia mi se pare, pentru poporul obsedat de premii şi reunoaştere internaţională, demn de discutat. Dar de către cine? Că poate cei care sînt în poziţia să discute problema fac şi ei parte din ea.

Triumful talentului

Un preşedinte asupra căruia planau acuze de corupţie a fost chemat de procurori la interogatoriu. Deşi nu el, ci soţia, fiica şi ginerele avuseseră nevoie de vreo şase milioane de dolari pe care un om de afaceri îndatoritor le-a furnizat în timpul mandatului său prezidenţial (nu ca mită, Doamne fereşte, ci ca plată pentru achitarea unei „datorii anterioare”). Pensionar, nu mai avea nimic de pierdut. La început a negat. Dar, cînd lucrurile au început să iasă la iveală, a plecat la şase dimineaţa pe munte şi a sărit într-o prăpastie. A lăsat familiei un bilet ambiguu, în care le spunea că nu mai suportă. La vremea lui, fusese ales ca preşedinte anticorupţie. Familia şi-a pus doliul şi a încercat să cîştige imagine din durerea ei, dat fiind că ancheta continua. Foştii lui partizani l-au acuzat pe succesor că a pus procurorii pe urma lui şi l-a împins la moarte prin hărţuire politică. Preşedintele nou s-a apărat spunînd că nu dă ordine procuraturii – e independentă.

Familiară, şi nu prea, această istorie exemplară. Să se fi întîmplat la noi? Nici vorbă: s-a întîmplat în Coreea de Sud. La înmormîntare au jelit în cor călugări budişti şi călugăriţe catolice. Religii serioase, care pun accent pe morală, unde achiziţionarea unui loc de preot prin mită ar fi de neconceput. Moartea preşedintelui Roh Moo-hyun e neverosimilă, privită din România democratică a lunii iunie 2009. Ce i-o fi venit? Nu era în toate minţile, probabil. Săritul de pe bloc, invocat de Traian Ungureanu apropo de o posibilă colaborare PSD-PDL vara trecută, devenită de mult realitate, a ajuns o anecdotă. Nimeni din clasa noastră politică nu ar sări de pe bloc pentru o chestiune de onoare. Pe ai noştri nu îi văd sărind nici de pe marginea patului. Nici unul n-ar păcătui prin „excesul de rigoare morală” criticat de Traian. Nici prin minimul de morală, fireşte. Spiritul clasei noastre politice, dar şi al ţuţerilor ei de prin presă, e acela al clipurilor cu Dorel. De ce rîdem la ele, cu tot sadismul lor? Pentru că ştim un secret pe care un sud-coreean nu l-ar şti. Colegii nu au de ce să se preocupe. Dorel e nemuritor. De ce? Pentru că e nesimţit. Ca şi camarazii lui. Onoarea şi moartea nu au ce căuta în lumea lor de băşcălie. Ei trăiesc într-un serial comic în care nimic nu are gravitate, pentru că moartea nu există. Personajele sînt toate un fel de clovni cu minimă sensibilitate, care sînt tăvăliţi pe jos, dar se ridică şi merg mai departe, imuni.

E destul să vedem cum tratează onoarea lor pierdută în aceste alegeri principalii noştri oameni politici. În primul rînd, iarăşi nu a pierdut nimeni, ca şi în noiembrie trecut. PDL a dovedit adversarilor săi că e o gospodărie personală a familiei Băsescu şi a pierdut locul 1, un mandat şi ocazia de a numi comisarul european fără dispute. Dar dacă îi auzi, au cîştigat o mare victorie, toată viaţa şi-au dorit să iasă în urma PSD. PSD, care a avut o pleaşcă în comportamentul PDL, şi-a tras cu dreptul în stîngul, deschizînd lista cu Severin, care nu a fost niciodată popular – la ţară că e perceput ca fandosit, la oraş că e perceput drept ce e şi s-a ales doar cu cîteva zecimi avantaj. Şi mai tare e talentatul Crin Antonescu, pe care fraudele l-au privat de victorie, nu inspiraţia de a fi deschis lista cu Norica anticapitalista, care, după ce l-a băgat pe unul din greşeală în puşcărie, l-a scos pe şest şi l-a vîrît pe omonimul său. Ce să mai spun de Vadim, care vrea la populari, şi de Becali, care ne ameninţă că ne face de rîs acolo dacă nu-l lăsăm aici din anchetă? Ce radicali sînt ei, care în loc să se ducă la eurosceptici vor la populari, oricum? Nişte cabotini, e destul să-i fluieri şi vin la centru. Cît despre şansele unui independent oarecare de a-şi transfera făţiş voturi şi de a se înscrie a doua zi în partidul respectiv fără să fie invalidat de contestaţii, cum a făcut fiica preşedintelui, să nu mai vorbim.

Nesimţirea nu e înnăscută. Se învaţă. La noi – cu public, care poate chibiţa, fluiera sau prinde şi el cîte ceva. În România i se spune talent, ca în schiţa memorabilă a lui Caragiale în care omul competent scrie teza celui cu pile, care cu toate astea e cît pe ce să pice (din incompetenţă administrativă). Numai doamnei Andronescu i se putea întîmpla să nu cunoască această scriere paradigmatică pentru civilizaţia nesimţirii botezată talent (şi care, în mod semnificativ, tot din incompetenţă administrativă a fost greşit scrisă pe subiectele de examen în acest an!). Acest gen de talent se educă cu şuturi undeva. Uitaţi-vă la intelectuali. Ministrul Culturii a început ca un pleşcar, dar mai tîrziu a avut o tresărire de demnitate (încercînd să satisfacă două electorate diferite, partidul şi partenerii din societatea civilă), ca atare a fost pus la punct imediat şi public şi trimis la foaia A4 de demisie. Nu e nimic. Şi cel care l-a trimis, ministrul Vasile Blaga, a fost la rîndul lui trimis la rînd cu cîinele Vasile din Modrogan de fiica superiorului său. Trimisul e ierarhic şi vertical, numai nesimţirea e orizontală şi la toate nivelurile. Putem sta liniştiţi: la noi, din asemenea insulte nu rezultă nici demisii, darămite sinucideri. E ca în bancul cu ăla care ia o palmă şi, de frica duelului, strigă: „De-abia m-a atins! Nu mă simt insultat!”.

Ca fost medic, am fost învăţată la şcoală că viaţa e valoarea supremă, deci nu îmi vine uşor să elogiez o sinucidere. De una singură am învăţat, după ce am scăpat de învăţătorii mei, că şi demnitatea e o valoare. Culturile care nu echilibrează aceste două valori, unde nimeni nu se sinucide că îşi pierde reputaţia, unde totul e permis în faţa unui public de chibiţi cu organ moral zero care pun pariuri pe scorul final, nu sînt culturi europene. E o tristă ironie că ţin alegeri europene.