© 2020 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8228-7

ISBN PDF: 978-973-46-8229-4

ISBN print: 978-973-46-8181-5

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Fototeca online a comunismului românesc, © PcsFive/Depositphotos.com (colaj)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

IOAN T. MORAR (n. 13 aprilie 1956, Șeitin, județul Arad) a absolvit în 1981, ca șef de promoție, Facultatea de Filologie a Universității din Timișoara, secția română-franceză. Din 1987 a fost redactor la Viața studențească și Amfiteatru. După 1989 a lucrat la Cuvîntul și Alianța Civică. În 1990-1991 a fost redactor-șef la „Varietăți”, TVR. Este membru fondator al Academiei Cațavencu. Între 2004 și 2009 a fost senior editor la Cotidianul. A realizat emisiuni de televiziune, activînd, pînă în 1996, în grupul Divertis. În perioada 2010-2012 a fost consul general la Marsilia. Membru al Uniunii Scriitorilor din România. A publicat volumele de versuri: Vară indiană (1984; Premiul pentru debut al Uniunii Scriitorilor), Fumul și spada (1989), Șovăiala (2000; Premiul pentru poezie al Uniunii Scriitorilor), Nerușinarea (2003) și Paloarea (2010). Poeziile sale au fost traduse în engleză, franceză, polonă, spaniolă, catalană și maghiară, în antologii și reviste culturale. La Editura Polirom a mai publicat Lindenfeld (2005, 2006, 2013; Premiul Național de Proză al Ziarului de Iași), Negru și Roșu (2013; nominalizat la Premiul „Cartea anului 2013” al României literare), Cartea de la capătul lumii (2007, 2015), Sărbătoarea Corturilor (2016, 2018; Premiul pentru proză al Uniunii Scriitorilor din România pe anul 2016) și Șapte ani în Provence (2018; Premiul special al Uniunii Scriitorilor din România). S-a stabilit în localitatea provensală La Ciotat.

Soţiei mele Carmen şi fiului meu David

Sloganul „Toţi am fost la fel de vinovaţi” a fost inventat de cei mai vinovaţi dintre noi.

Notă: Această carte se bazează pe memorie şi pe alte surse.

Mulţumiri

În amintirea celor care au contat mult în viaţa mea şi acum nu mai sînt printre noi: Radu G. Ţeposu, George Ţâra, Ioan Gyuri Pascu şi Stelian Moţiu

E o mare bucurie să le mulţumesc tuturor celor care prin prietenia şi complicitatea lor au contribuit la scrierea acestei cărţi şi la întîmplările descrise în ea şi au dovedit o solidaritate fără de care evoluţia mea ar fi fost altfel.

Lui Mircea Mihăieş şi Adrianei Babeţi, care au gestionat apariţia falselor Poeme ale Păcii în revista Orizont şi care au fost la curent cu toate celelalte.

Lui Ioan Groşan, care m-a luat alături de el în Ars Amatoria şi cu care am rîs de cenzură, cel care a făcut să apară în Almanahul România Literară un grupaj de poezii de Cassius Clay, „traduse” de mine.

Lui Ioan Buduca, pentru susţinerea lui prietenească şi plină de umor.

Lui Toni Grecu şi foştilor colegi din Divertis, împreună cu care am „sfidat” umorul oficial de dinainte de ’89.

De asemenea, toată gratitudinea mea pentru Oana Opran, Claudiu Opran şi Cristian Pătrăşconiu, cu care am discutat mult acest proiect, de dinainte de a-l începe şi pînă a ajuns la tipar.

O mulţumire specială pentru domnul Dinu Marin, redactorul-şef al revistelor Viaţa studenţească şi Amfiteatru, care m-a angajat în redacţie pe răspunderea sa, nesocotind „dosarul de cadre”, şi care, cu inteligenţă, afecţiune şi înţelegere, mi-a îngăduit şi mi-a protejat rubrica „Lumi Paralele” şi alte articole „cu probleme”.

Evident, mulţumiri lui Silviu Lupescu, directorul Editurii Polirom, care a dovedit o complicitate „post-factum” acceptînd această carte.

O scurtă lămurire

Nu am ales să mă nasc în comunism. Nu mi-am dorit ca anii cei mai frumoşi, anii tinereţii, să-i petrec în cea mai cruntă perioadă a dictaturii lui Nicolae Ceauşescu. Nu am avut de ales. Sună a scuză?! Totuşi, nu am de ce să mă scuz că am trăit atunci. Aşa cum, într-un context mai larg, actual, nu am de ce să-mi cer scuze pentru că sînt bărbat, alb, creştin, european. Nu am ales să mă nasc aşa.

Atunci cînd am fost pus în situaţia să aleg, m-am străduit să o fac în aşa fel încît să nu devin complice al sistemului. Să nu fiu „cu ei”, să nu mă considere „de-al lor”, deşi asta mi-ar fi asigurat atunci, dacă aş fi acceptat, un plus de confort în lumea aceea inconfortabilă, o treaptă mai sus în ierarhia vremii, o pîine mai albă. A fost un preţ pe care nu am vrut să-l plătesc cînd am putut să-mi „tîrguiesc” soarta.

Nu am fost un erou, nu am dat cu pumnul în masă, am avut mici laşităţi, dar şi mici momente de frică transformată brusc în nesupunere. Am ieşit întreg din situaţii care erau destinate să mă facă bucăţi.

În confuzia valorilor am fost de partea valorilor, nu a confuziei.

Am crezut mereu că există ceva mai bun decît ce ni se propune. Speranţele mele au fost airbagul care mi-a salvat, de cîteva ori, viaţa.

Am ezitat şi chiar asta a fost, uneori, un act de curaj.

Cu toate acestea, în comparaţie cu alţii, văd acum, după treizeci de ani, că îmi pot reconsidera liniştit viaţa. Într-un fel, am fost un erou, nu am pactizat cu duşmanul, am păcălit sistemul, i-am maimuţărit valorile. Am fost eu însumi cînd se cerea să fii incolor, inodor, impersonal. Mi-a fost teamă să privesc în oglinzile lor.

Am supravieţuit alegîndu-mi în ce barcă să o fac. Mi-am ales prietenii alături de care să vîslesc.

Nu am ales şalupele partidului, corabia nomenclaturii. Am ales, în schimb, clar şi fără echivoc, să nu fiu turnător, să nu mă las racolat de Securitate, să nu intru în corul celor care l-au lăudat în scris şi pe la televiziune pe Nicolae Ceauşescu. Şi nu am fost turnător (deşi, ulterior, am văzut cum funcţionează fabrica de scuze pentru cei care au fost). Şi nu mi-am lăsat numele să linguşească numele marelui Conducător.

Am fost, în schimb, alături de patru milioane de români (a cincea parte a populaţiei României), membru de partid. Aici n-am avut de ales, eram student, viitor şef de promoţie şi nu am putut refuza. Mi-aş fi asumat o povară prea grea printr-un refuz, o povară pe care nu vedeam cum o puteam duce. Aveam 23 de ani, aveam visuri şi proiecte personale şi mi se părea că regimul comunist va fi veşnic. A fost preţul pe care l-am plătit pentru a termina cu bine facultatea. Compromisul care, se va vedea, m-a scăpat de alt compromis.

Am lucrat la Viaţa studenţească şi Amfiteatru, după multe încercări de a ajunge acolo. Credeam că e un loc mai puţin expus ideologizării. Într-un fel am avut dreptate, în alt fel nu prea. Aici am reuşit, cu o încăpăţînare incredibilă acum, să nu-mi pătez numele, să nu scriu editoriale. Am scăpat ca prin urechile acului.

Am publicat două cărţi de poezie fără să încep, după un obicei al vremii, aproape obligatoriu, cu poezii dedicate partidului şi lui Ceauşescu. S-a putut. Mai greu, dar s-a putut.

Am avut însă şi o latură în care am încercat vigilenţa cenzurii (şi am reuşit, cu ajutorul unui cerc mic de complici), am publicat fake news săptămînal în Viaţa studenţească, poezii inventate ale unor poeţi inventaţi în revista Orizont şi un grupaj de poezii de Cassius Clay, total inventate de mine, în Almanahul România literară. Am „tradus” dintr-un volum de scrisori către Julio Iglesias, volum inexistent, am participat la farse în lumea scriitorilor. Şi, în ultimii ani, în grupuri foarte restrînse, cu prietenii din Divertis şi Ars Amatoria, l-am imitat pe Ceauşescu. Riscînd mult. O parte din glumele făcute de mine imitînd personajul au circulat, mai apoi, ca bancuri…

Nu am ales să mă nasc în comunism, dar am ales să trăiesc cu o iluzie a libertăţii personale, care mi-a făcut viaţa suportabilă. O libertate pe care, din cînd în cînd, mi-am riscat-o. Am avut nenorocul să trăiesc în comunism şi norocul să asist la căderea lui. Această carte e o mică antologie a cîtorva victorii personale în lupta cu cenzura. Am rîs pe ascuns, dar am rîs!

Nu îmi voi lua un rol de judecător al Tribunalului Democratic al Poporului, mai degrabă voi fi, în rîndurile ce urmează, un funcţionar al Notariatului pentru Aducere Aminte. Am scris această carte ca să nu uităm, am scris împotriva scuzelor care ar putea să facă Epoca Nicolae Ceauşescu ceva mai frumoasă.

Am scris ca să las o mărturie şi apoi să uit.

Pentru că nu există uitare fără aducere aminte.

Partea întîi

Am creat o Epocă Nouă, nu vouă!

Drepturile Omului faţă cu drepturile Omului Nou

O discuţie, o relatare, o dare de seamă despre ceea ce a fost înainte de ’89 trebuie să conţină o referire la libertăţi şi drepturi, în general, la îngrădirile ideologice, mai ales atunci cînd cititorul e tînăr şi nu a prins nimic din cenuşiul epocii, din falsa fericire predicată de partid. După atîţia ani, cînd amintirile se estompează şi, în mod sanitar pentru psihicul nostru, elimină ce e rău, simt nevoia să schiţez, chiar dacă în viteză, cadrul drepturilor omului în care am evoluat şi în care au avut loc întîmplările din acest volum.

La om nou, drepturi noi, ar fi deviza Epocii Ceauşescu. Omul nou, spre deosebire de cel vechi, nu avea nevoie chiar de toate aceste drepturi învechite, depăşite şi promovate mai ales de societăţile capitaliste care, se ştie, erau ghidate de un putregai ideologic. Asta nu s-a spus explicit în documentele de partid şi de stat, dar s-a manifestat implicit în viaţa de zi cu zi a românului în anii dictaturii.

Pe 10 decembrie 1948, Naţiunile Unite au adoptat Declaraţia Universală a Drepturilor Omului, document pe care, în principiu, se obligau să-l respecte toate ţările membre (deci şi România Socialistă). Le reamintesc în esenţă, nu în formularea lor oficială:

Drepturi civile – dreptul la viaţă, libertatea şi securitatea persoanei, viaţă privată şi de familie, inviolabilitatea locuinţei, secretul corespondenţei, onoare şi demnitate, libera circulaţie, căsătorie şi întemeierea familiei, întrunire paşnică;

Drepturi politice – dreptul la azil, cetăţenie, alegeri;

Drepturi procedurale – dreptul de a fi un subiect de drept, dreptul la recurs efectiv, la un proces echitabil;

Drepturi economice – dreptul la proprietate, retribuţie egală pentru munca egală;

Drepturi sociale – asigurări sociale, muncă, dreptul de a înfiinţa sindicate, dreptul la odihnă şi timp liber, dreptul la un nivel de trai decent, asigurare în caz de boală, şomaj, văduvie, bătrîneţe, dreptul la educaţie.

Nu am ambiţia (şi nici pregătirea necesară) de a scrie un tratat despre nerespectarea acestor drepturi în România lui Ceauşescu. Asta s-a mai făcut, chiar la nivel ştiinţific, în conferinţe internaţionale, în dezbateri mai mult sau mai puţin profesioniste. Eu vreau să fac doar cîteva observaţii succinte cu privir e la drepturile civile, să povestesc nişte întîmplări personale din acea vreme, utile mai ales generaţiei tinere, pentru care Epoca de Aur pare a fi, tot mai mult, perioada de timp regretată, cu nostalgie, de părinţi şi bunici sub genericul „Era mai bine înainte”.

Dreptul la viaţă a fost transformat de Ceauşescu în obligaţia la viaţă. Cenzura vieţii intime a familiilor, obligaţia de a procrea, chiar şi atunci cînd o familie nu dorea copii, nu avea asta în proiectul comun, a fost un mod de a răspunde acestui drept universal la viaţă. Viziunea demografică a „tatălui naţiunii” cuprinde familii numeroase care să asigure o populaţie mereu crescîndă României, o turmă tot mai mare la dispoziţia conducerii de partid, personal a lui Nicolae Ceauşescu.

Decretul 770 din 2 octombrie 1966 a oprit întreruperea voluntară a sarcinii. Nu discut aici implicaţiile etice. Cert este că, începînd cu acea dată, rata natalităţii a crescut, dînd naştere unei generaţii de copii doriţi şi nedoriţi, supranumiţi, mai tîrziu, „decreţeii”. Repet, respect convingerile cititorilor, nu intru în polemică, nu fac decît să constat.

Psihologic, Ceauşescu, provenind dintr-o familie cu zece copii, era probabil contrariat să vadă că familiile românilor se opreau la unu sau doi copii, adesea din raţiuni economice. Măcar trei, o fi gîndit el, tată a trei copii. Aşa că ideea transmisă de conducător era să ne înmulţim ca popor, măcar cu trei, hai, patru copii pe familie.

Îmi amintesc că în Banatul şvăbesc se vorbea despre Zwei Kinder System ca despre o disciplină reproductivă, familiile şvabilor avînd, de regulă, sporul demografic zero. Un zero sănătos, aproape pozitiv. Acest „sistem” se respecta chiar şi atunci cînd aceste familii se mutau din mediul rural în cel urban.

Doi copii pe familie era deja o regulă şi la români, mai ales la cei urbanizaţi recent, care trebuiau să crească odraslele în apartamentele de bloc nu foarte generoase cu spaţiul. Un copil în plus a avut adesea un impact economic important, ducînd la pauperizarea familiilor de rînd, deşi exista în epocă zicala consolatoare „Cum am crescut doi copii, l-om creşte şi pe al treilea”.

Cum s-a spus de mai multe ori, generaţia decreţeilor este chiar cea care l-a răsturnat pe Părintele lor simbolic, Nicolae Ceauşescu.

Dacă nu aveai familie şi nu aveai copii, plăteai, de la o anumită vîrstă, mi se pare că 30 de ani, nu-mi mai amintesc exact, o taxă de celibat. (Bine, se putea să ai copii şi fără să ai familie, deşi asta nu prea era pe placul tovarăşilor, nu corespundea cu moralitatea socialistă.) Am plătit şi eu taxa de celibat pe cînd eram profesor la Liceul „Textila” din Lugoj, pînă în momentul în care m-am căsătorit şi a apărut fiul nostru David.

Am constatat, încă de pe atunci, o anomalie a acestei taxe pe, cum s-ar zice cu un termen actual, „zădărnicirea” înmulţirii. O taxă pe care o plăteai şi dacă erai căsătorit, dar nu aveai copii. Ai depăşit vîrsta, eşti sau nu eşti căsătorit, era obligatoriu să te înmulţeşti pentru gloria partidului şi înflorirea României socialiste. Puteai să fii scutit de taxă dacă aduceai adeverinţă de la medic în care să se arate că nu poţi face copii pentru că eşti steril/sterilă. Atunci nu mai plăteai taxă. Dar soţul/soţia, dacă era fertil(ă), o plătea în continuare. În fond, el sau ea putea face copii.

În glumă, taxa de celibat (de fapt, de nereproducere) era numită, în cazul bărbaţilor, „taxa pe port ilegal de armă”.

Familiile cu mulţi copii erau evidenţiate la televizor, în presă, mamele care născuseră 10 copii deveneau Mame Eroine şi primeau diplomă. Nu ştiu dacă şi un ajutor bănesc, în afara alocaţiei, lumea nu vorbea despre asta. Mi se pare, dar nu sînt sigur, că de la patru copii în sus alocaţia era mai mare, dar nu am nici o dovadă în acest sens. Dacă era adevărat, mi se pare că toată această stimulare semăna cu un şantaj.

O problemă sensibilă era că familiile cu mulţi copii (de la şapte în sus) aparţineau de cele mai multe ori cultului penticostal, ai cărui membri nu aplicau vreun „planning” familial. În Bujac, cartierul arădean al copilăriei mele, am avut vecină o familie cu 16 copii. Erau penticostali. Iar mama acestor copii era declarată Mamă Eroină, primise diplomă (semnată de Ceauşescu? De Ceauşeasca? Nu ştiu, nu am văzut diploma), dar nu părea foarte impresionată de această „onoare” pămîntească.

Ştiu de la un jurnalist de televiziune cît de greu era să facă o filmare cu familiile „model” şi să ia declaraţii acestor mame care nu-l pomeneau pe Nicolae Ceauşescu, ci pe Isus şi pe Dumnezeu. Aşa că se prefera popularizarea acestor familii doar în presa scrisă, unde se publica poza mamei înconjurate de copii şi se scria un text despre grija partidului pentru familiile numeroase, conform principiului „Voi spuneţi ce vreţi, că noi publicăm ce trebuie”. Un alt fel de reportaj fake.

Dreptul la libertate şi la securitatea persoanei ni se servea, şi el, într-o adaptare la societatea Omului Nou. Libertatea de a urma partidul şi de a colabora cu Securitatea. În care Securitatea Persoanei era gestionată de Securitatea Statului (voi vorbi în alte pagini despre asta). Aceste drepturi erau absente în viaţa de zi cu zi, însă prezente în declaraţiile propagandistice făcute de Ceauşescu pe la posturile străine, cînd i se cerea părerea.

Cît despre inviolabilitatea locuinţei şi secretul corespondenţei, ce să mai vorbim. Miliţia putea pătrunde oricînd în casele noastre pe atunci, sub diverse pretexte, exact aşa cum agenţii de circulaţie îţi deschideau portbagajul maşinii (să verifice cam ce ai înăuntru) sub pretextul verificării roţii de rezervă. Dar cele mai grave violări ale locuinţei le făcea Securitatea, cînd introducea tehnică operativă, adică microfoane, pentru a-i asculta pe cei vizaţi de urmăriri. Pentru cei care aveau un post telefonic (notă pentru cei tineri: nu toată lumea avea telefon fix pe vremuri!), pătrunderea în locuinţe avea loc sub acoperirea „am venit să verificăm telefonul”. Verificarea includea, adesea, plasarea unui microfon prin care Securitatea urmărea nu numai convorbirile telefonice (astea se rezolvau simplu, prin Centrala telefonică), ci şi „discuţiile ambientale”. Dovadă stau sutele de mii de ore de înregistrare şi transcrierile lor în arhivele Securităţii, care demonstrează clar că ascultările nu s-au făcut din raţiuni de ameninţare teroristă (ceea ce ar putea justifica un mandat), majoritatea celor ascultaţi discutînd despre cenuşiul vieţii cotidiene. Vieţi intime violate, controlate, notate în Arhivele Securităţii. Cei care bănuiau că li s-a instalat un microfon în case porneau radioul cînd voiau să discute ceva, în ideea că sunetul de la radio bruiază ascultarea. Sau mergeau în baie, unde porneau apa. Scene din acestea se pot vedea cu duiumul în filmele de spionaj, în care diverse personaje sînt urmărite de servicii secrete, de agenţii private, de inamici. Anomalia, în România, era că nu trebuia să deţii secrete, ci să fii un personaj important pentru a fi urmărit. Există o poveste cu un scriitor pus sub urmărire, dar, din greşeală, cei care au montat tehnica operativă au făcut-o la un alt cetăţean care avea acelaşi nume. Şi l-au ascultat pe sărmanul maistru de la o mare întreprindere bucureşteană vorbind despre problemele de la serviciu, despre „piese”, despre „îndeplinirea planului”. Cum omul nu vorbea cu nici un alt literat şi nu avea nici o temă culturală, la început, cei care îl ascultau au crezut că „urmăritul” folosea un cod şi intermediari pentru a-şi comunica gîndurile „disidente”. Abia după o bună bucată de vreme au verificat din nou identitatea celui ascultat şi s-au prins de eroare!

Secretul corespondenţei, garantat de Carta Drepturilor Omului, a fost respectat foarte bine de România Socialistă, în sensul că Securitatea ţinea secret ceea ce afla din deschiderea corespondenţei cetăţenilor români dinspre şi spre străinătate. Exista un serviciu special, uneori ataşat clădirilor poştei, unde, prin metode bine stăpînite, scrisorile erau citite sau chiar copiate şi cetăţenii aflaţi în vizor erau monitorizaţi. Cînd o scrisoare era suspectă, destinatarul sau expeditorul din România era chemat pe nepusă masă la interogatoriu. Unde i se atrăgea atenţia să se domolească sau, prin şantaj, să devină informator.

Am fost fascinat, în anii în care ascultam emisiunea „Metronom” făcută de Cornel Chiriac la Europa Liberă, de zecile de scrisori care ajungeau acolo. Sigur, toate erau semnate cu pseudonime, unele chiar comice, iar eu încercam să-mi imaginez cum se simte cel care-şi aude pseudonimul acolo, cum se bucură că scrisoarea a ajuns şi cum trebuie să-şi ascundă bucuria dacă ţine la libertatea lui. M-am întrebat cum ajungeau, pentru că adresa sediului Europei Libere era declanşatoare de alerte la Poşta Română. Deci pe cale normală nu puteau ajunge scrisori din România la Cornel Chiriac. Nici prin intermediul turiştilor străini nu puteai să trimiţi, în mod normal, mesaje poştale. Şi ei erau monitorizaţi şi prezenţa unor plicuri asupra lor, la ieşirea din România, ar fi putut să le provoace necazuri. Pentru cei din vestul ţării mai era o posibilitate, să le trimită din Ungaria, exista un mic trafic în localităţile de frontieră, caz în care cei care treceau dintr-o parte în alta nu erau foarte controlaţi, mai ales dacă dădeau ceva din produsele micului trafic grănicerilor şi vameşilor.

Fiecare scrisoare citită la Europa Liberă a fost o mică victorie împotriva unui sistem opresiv, în care drepturile omului erau doar nişte fraze bune de rostit la reuniuni internaţionale. O scrisoare pierdută de sistemul vigilent al Poştei şi Securităţii şi cîştigată de cei care au avut curajul să o expedieze pe căi numai de ei ştiute. Omagiu tardiv eroilor necunoscuţi ai corespondenţei subversive cu Lumea liberă!

Nu am trimis scrisori la Europa Liberă, nici la BBC sau Vocea Americii, dar m-am jucat o vreme prin curtea Poştei. Adică am avut corespondenţă internă bogată, atît de bogată, încît am făcut următoarea încercare. Mi-am trimis o scrisoare pe care, la destinatar, am pus doar numele meu şi oraşul. Culmea este că am primit-o! Pe cînd mă aflam într-o tabără la Iaşi, i-am scris o scrisoare unui prieten din Arad, dar nu am scris adresa destinatarului, doar cartierul (Aradul Nou) şi o înşiruire de indicaţii cum se ajunge la adresă. Probabil că poştaşul s-a distrat şi el, astfel că scrisoarea a ajuns.

Am experimentat, în ultimul an de liceu şi în anul pînă la facultate (că n-am intrat din prima!), ceea ce numeam atunci limitele poştalităţii. Aflasem că orice hîrtie, dacă are timbru şi adresa destinatarului, devine un obiect poştal ca oricare altul. Partenerul meu de corespondenţă, adică destinatarul acestor experimente, a fost Mircea Mihăieş, care era deja student la Filologie la Timişoara, locuind în cămin. Am trimis tot felul de plicuri făcute de mine, unul, cel mai remarcabil, zic eu, era în formă de peşte. Pe plic am scris tot felul de chestii, în zona capului era specificat „de aici se împute”. Am avut fel şi fel de colaje de litere (cam cum văzusem eu în filme că sînt scrise scrisorile de ameninţare) şi, undeva, într-un chenar, inscripţia „de peşte hotare”. Scrisoarea a ajuns la Mircea, dar abia după o săptămînă, că făcuse turul căminului!

O altă performanţă a fost o scrisoare avînd drept suport un carton pentru mititei folosit, cu urme de muştar. A ajuns şi asta. Singurul „obiect poştal” care nu a ajuns a fost un avion de hîrtie. Avea adresă, dar, probabil, cei de la centrul de triere nu s-au mai obosit să caute timbrul aflat sub o aripă. Am primit o singură avertizare, de la un coleg a cărui mamă lucra la Poştă. Nu ştiu cine ştia că sîntem colegi (el era cu doi ani mai mic, în liceu), dar mi s-a spus să mă potolesc pentru că s-ar putea să fiu căutat acasă. Nu m-am potolit, nici n-am fost căutat, dovadă că sistemul avea şi lipsuri, tovarăşi!

Încurajat de succesul scrisorilor, am organizat, la Cineclubul Atelier 16 din Arad (astăzi Kinema Ikon), locul nostru de întîlnire, de dezbateri intelectuale şi de învăţat despre lumea filmului, pe holul Şcolii Populare de Artă, o expoziţie de scrisori intitulată „Măplictisexpoziţie”, unde cuvîntul „plic” era scris cu caractere diferite. Culmea este că am avut vizitatori care au scris în caietul de impresii, mulţi dintre ei cunoscuţi, dar unii chiar necunoscuţi. Un necunoscut sub acoperire chiar a povestit la Securitate despre expoziţie, fără urmări însă. Şi tot acolo, alături de plicuri, am expus şi revista Juvăţul, făcută de mine în joacă, timp de şapte numere, într-un singur exemplar (primele patru), în două exemplare (numărul cinci) şi în trei exemplare ultimele două numere. S-a întîmplat astfel pentru că la numărul patru m-a prins profesoara de fizică şi m-a obligat să o abonez şi pe ea! O colecţie întreagă, cu cele şapte numere, cred că se află în continuare la o veche prietenă din Cluj. Numerele şase şi şapte au ajuns, într-un exemplar, la Mircea Mihăieş, care a şi publicat în Juvăţul o poezie, „Tango degeaba”. Vrea, nu vrea să recunoască, ăsta a fost debutul lui literar!

După 1990, cînd am avut acces la informaţie, am aflat că expoziţia mea se încadra într-un curent plastic intitulat „Mail Art”. Asemenea personajului din Molière, am făcut artă fără să ştiu, crezînd că fac doar ceva umor şi consum timbre.

Nu am fost disident, dar nici nu am avut, eu şi prietenii mei de atunci, o atitudine de turmă.

Dreptul civil la „onoare şi demnitate” merită o discuţie mai amplă decît consemnarea mea „frugală”. În comunism, fiecare a înţeles noţiunile de onoare şi demnitate în felul lui. Am întîlnit oameni de onoare şi oameni demni, în situaţii simple, dar şi în situaţii complicate. Şi am întîlnit ticăloşi, oameni de nimic, scoşi în faţă de vremurile tulburi pe care le trăiam. Au fost cazuri cînd anumite persoane, pe care înainte de ’89 le-am socotit oameni de onoare, după aceea s-au dovedit a fi nişte jalnici delatori. O demnitate şi o onoare fake? Putem zice şi aşa.

Dreptul la libera circulaţie a fost poate cel mai nesocotit, cel mai trecut sub tăcere. Parafrazînd definiţia şampaniei: „O băutură populară, băută de clasa muncitoare prin reprezentanţii ei”, pot spune că dreptul de călătorie ne-a fost îndeajuns de respectat prin reprezentantul nostru suprem, Nicolae Ceauşescu, omul care a călătorit foarte mult ca să nu mai fim nevoiţi să o facem noi.

Pentru cei tineri trebuie spus că românul de rînd nu avea paşaport la purtător. Nu puteai circula în străinătate (cel mai adesea în „lagărul socialist”) decît dacă ţi se aproba obţinerea unui paşaport. Şi nu vorbesc de călătorii în Occident. Îmi vine în minte cazul prietenului meu Daniel Vighi, scriitorul, care nu a primit aprobare pentru o excursie în Ungaria, ţară vecină, din acelaşi lagăr socialist!

În zona de vest a ţării, unde am locuit în tinereţe, oamenii nu se mai rugau să primească paşapoarte, treceau clandestin graniţele, ajungînd în Iugoslavia sau Ungaria şi de acolo, tot clandestin, în Italia sau Austria. Există mii şi mii de cazuri de „frontierişti”, unii ajunşi în Vest, alţii prinşi pe frontieră, bătuţi şi întemniţaţi. Încet, încet, au început să apară şi mărturii despre crimele de la graniţele României, există cărţi despre acest fenomen născut din disperare.

În vremea studenţiei, apoi chiar în vremea în care eram profesor la Lugoj, cînd ajungeam, la sfîrşit de săptămînă, la Arad, la ai mei, mama începea cîte o frază: „Ţi-l mai aduci aminte pe cutare?” – vorbind despre vecini, rude sau cunoştinţe. Şi eu o întrebam la rîndul meu: a murit sau a fugit? Cei mai mulţi (dintre cei despre care mă întreba mama dacă mi-i mai amintesc) au reuşit să plece, să treacă fîşia de pămînt care marca graniţa. (Într-o tabără literară de la Crivaia, în 1980, ţin minte că inventaserăm sloganul „Tinerii din România/ Cel mai mult iubesc fîşia!”.)

În vara anului 1977, după ce intrasem la Filologia timişoreană, sculptorul Ionel Muntean (coautor al Monumentului de la Păuliş, „Pe aici nu se trece”) m-a chemat să plec cu el şi cu alţi patru, aveau plătită o călăuză, trecerea era sigură. „Acum îmi propui, cînd am intrat la facultate?”. Probabil că, dacă se întîmpla în urmă cu un an, aş fi mers cu ei. M-am gîndit la început că poate fi o provocare. Au existat cazuri în care cei care au plătit călăuze din satele de graniţă să fie daţi „în primire” grănicerilor. Eram în relaţii foarte bune cu Ionel Muntean, sculptor cunoscut, de un foarte bun nivel, om cu bani, cu comenzi… Nu părea genul care să-mi întindă o capcană, s-ar fi compromis definitiv dacă s-ar fi aflat că a lucrat cu Securitatea şi cu grănicerii. „Ai timp o oră, bea o cafea şi gîndeşte-te”, mi-a zis el. „Nu te costă nimic, să ai doar actele cu tine.” Într-un fel, m-am simţit onorat că are încredere în mine. Putea să dea peste cineva care să-l toarne. Pe vremea aia făcusem lupte, eram destul de vînjos şi cred că opţiunea sculptorului Muntean pentru mine era justificată de asta. Eram un om care putea să care pe cineva în spate, la o adică. După o oră ne-am revăzut şi i-am spus că nu pot, că vreau să mă bucur de viaţa de student. Noaptea următoare au trecut graniţa el şi cele patru persoane (cunoscute de mine, de altfel). Ajuns în SUA, în California, Ionel Muntean a continuat să trăiască din sculptură mică, sub numele John Montena, revenind mai tîrziu la John Muntean. Oare ce nume de scriitor mi-aş fi ales eu dacă aş fi acceptat?

Am mai primit o propunere să plec, în 1988, din partea naşului meu de căsătorie Siegfried Renner, neamţ român, care avea aranjat totul. Cum lucrase ca meteorolog pe Semenic şi pe Ţarcu, a reuşit să obţină previziuni meteo foarte precise şi ştia că pe 23 August va ploua. Şi, tot atunci, în unităţile militare din toată România (şi la grăniceri, desigur) se dădea ţuică de Ziua Naţională. Aşa că, pe ploaie, grănicerii de serviciu nu stăteau la pîndă, culcaţi, erau nevoiţi să se plimbe şi, în plus, ţuica oferită mai dezlega şi limbile. Patrulele erau mai uşor de evitat. Nu am făcut pasul nici de data asta, David avea doar doi ani şi jumătate şi nu-mi puteam permite să-i părăsesc pe el şi pe soţia mea. „Îi vei aduce prin Crucea Roşie”, mi-a zis naşul. Destinaţia lui era, normal, Germania. „Şi ce fac eu în Germania!?” „Găseşti tu, că nu eşti prost.” Mi-a fost frică să încerc să încep o viaţă nouă, aşa că am ratat şi cea de-a doua ocazie de a profita de acest „drept al omului”, dreptul la călătorie liberă spre o lume liberă.

Am o povestioară pe care vreau să v-o spun. Îl are ca protagonist pe Marinel Brîncău, cel care a stat ca model pentru soldatul monumentului de la Păuliş, un fel de rudă mai îndepărtată a lui Ionel Muntean. Marinel era decis să plece. Era un bărbat frumos, o frumuseţe old style, cu succes la dame, cum s-ar zice. Îşi dorea să plece în Occident, să-şi încerce norocul şi să-şi plimbe farmecul personal într-o lume mai ofertantă. Făcea exerciţii de înot la bazinul olimpic din Arad, învăţa tot felul de strategii de apărare contra cîinilor (de grăniceri). Pe vremea aceea, cînd solicitai paşaport la Miliţie, în Arad, unde existau destule cereri de reîntregire a familiei (cei fugiţi plăteau să-i aducă lîngă ei pe cei dragi) sau cereri ale etnicilor germani (pentru care plătea cineva preţul în mărci), erai întrebat la ghişeu ce fel de paşaport vrei, turistic sau definitiv. Paşaportul definitiv era, dacă îmi aduc bine aminte, paşaportul celor care pierdeau cetăţenia pentru că plecau definitiv. Cînd a ajuns Marinel la ghişeul unde se eliberau formularele pentru paşapoarte, a fost întrebat: „Pentru ce ai venit, pentru paşaport turistic sau definitiv?”. Cum Marinel avea mult umor, a răspuns: „Indiferent”. O glumă care, bineînţeles, l-a privat de şansa (improbabilă) a obţinerii paşaportului.

Cum spuneam, Marinel a fost cel care a pozat sculptorului Ionel Muntean pentru soldatul din Monumentul Eroilor de la Păuliş, dedicat soldaţilor români care au căzut în luptă în septembrie 1944. În locul armei, în atelier, modelul ţinea în mînă o mătură. Prietenul meu Marinel a reuşit să „treacă”, dar, într-un fel de ironie a sorţii, şi-a lăsat silueta la Păuliş, lîngă afirmaţia scrisă cu litere mari „Pe aici nu se trece”.

Poporul sovietic eliberator

Prima discuţie politică am avut-o în clasa a cincea, cu un vecin al meu, în vîrstă, fost legionar trecut fără remuşcări la comunişti. Locuia vizavi de noi şi ieşea foarte des la stradă ca să mai discute cu lumea, să împărtăşească din ideile lui cele noi (alea vechi le îngropase). Eram unul dintre cei cu care intra în vorbă, mai ales cînd mă întorceam de la şcoală, mă întreba ce am mai învăţat, iar eu îi răspundem bucuros. Ştia că învăţ bine, de aceea mă sîcîia cu tot felul de întrebări.

Înainte de a relata discuţia, trebuie neapărat să notez aici un banc pe tema asta, a trecerii de la legionari la comunişti, un banc despre această schimbare de culoare în societatea noastră. (Se spune că marea activistă Ana Pauker, care a apărut şi ea pe coperta revistei Time, ca şi mica activistă Greta, ar fi deschis uşile partidului pentru toată lumea, spunînd că, dacă sînt convinşi de justeţea politicii partidului, atunci pot fi primiţi în rîndurile lui şi Stan şi Bran.) Mulţi legionari au simţit din ce parte bate vîntul şi au intrat în partidul comunist. Unii chiar şi-au inventat un trecut ilegalist, greu de probat prin acte şi luat deci ca atare. La o defilare a ilegaliştilor a rămas celebră constatarea unuia dintre ei (Dej? Chivu Stoica? Nu mai ştim): „Puţini am fost, mulţi am rămas”.

Bun, iată bancul:

Pentru a se îmbunătăţi reprezentativitatea membrilor de partid, este invitat şi lăutarul Manolache să devină membru. Pentru asta trebuie să apară în faţa unei comisii care-şi dădea sau nu acordul. După cîteva minute Manolache iese trist.

— Te-au primit?

— Nu m-au primit…

— De ce?

— M-au întrebat dacă am cîntat şi pentru legionari, iar eu am zis că da.

— Nu puteai să zici că n-ai cîntat?

— Nu, că toţi erau acolo, în comisie.

Revin la discuţia mea, prima discuţie politică. Mă întorceam de la şcoală şi vecinul meu, nenea Miţcu, mă întreabă dacă am început deja să învăţ limba rusă.

— Nu, am zis.

— Cum, că dintr-a cincea se face rusă deja.

— Eu nu fac rusă, fac franceză.

— Şi rusă nimic, nimic?

— Nu, eu fac franceză şi altă clasă face engleză.

— Aha, adică sovieticii nu mai îs buni… a zis, dînd din cap cu un fel de regret.

Atunci am priceput că ceva se schimbă în jurul meu, eram prea necopt pentru viziuni politice, dar totuşi nu puteam să nu observ că, de pildă, ni s-a schimbat uniforma de pionieri. În locul cravatei roşii puse peste vestonul de la uniformă, aveam acum nevoie de cămaşă albă, cu epoleţi, bască de pionier cu insignă şi, cel mai important, cravata roşie cu contur tricolor. Iar dacă aveai vreo funcţie (eu am fost comandant de detaşament, iată, mă demasc), purtai un şnur. Galben, în cazul meu. Ne-au dat cravată cu tricolor ca să nu fim confundaţi cu pionierii sovietici, gîndeam. Limba rusă obligatorie a fost scoasă şi ea. A rămas ca o limbă străină oarecare, ca să aibă ce munci şi profesorii de limba rusă (printre aceştia, multe soţii aduse de activiştii de partid din Rusia, unde au făcut şcoli). Ceea ce-mi aduc aminte despre franceza din generală este că lecţiile erau în fond tot despre pionierii români, doar că ni se predau în franceză. Cea mai impresionantă lecţie a fost cea despre pionierii din cercul de radioamatori de la Palatul Pionierilor din Bucureşti.

Ca un şcolar pasionat de lectură, de literatură, am constatat că, dacă pînă atunci eroii despre care citeam erau tineri sovietici, Timur şi băieţii lui, Comandantul cetăţii de zăpadă, iar la cinematograful Solidaritatea din cartierul Gai, vecin cu al nostru, unde eram duşi cu şcoala, rulau filme despre pionierii sovietici, de acum lecturile particulare se schimbaseră, ni se recomandau Cuore, inimă de copil, Singur pe lume sau Tartarin din Tarascon. S-a deschis, un pic, aria de lectură, iar ca filme începuseră să apară cele cu indieni.

Dar oficial încă învăţam despre Vasile Roaită, Filimon Sîrbu, I.C. Frimu, Olga Bancic, eroi comunişti. Nu am mai prins, e drept, nimic despre Lazăr de la Rusca sau Silvester Andrei.

Puterea impusă de Moscova după alungarea Regelui avea nevoie de o pleiadă de eroi pe care să-şi sprijine ideologia, eroi care s-au sacrificat pentru ca în România să se instaureze dictatura proletariatului. Atunci s-a întîmplat marea „vopsire”, marele fake. Panteonul proletar s-a umplut cu eroi inventaţi, cazuri banale au fost ridicate la rang de comportament eroic, turnători ai Siguranţei au devenit martiri ai proletariatului.

Lazăr Cernescu, zis Lazăr de la Rusca, eroul unei balade penibile scrise de Dan Deşliu, a fost un marginal din Banatul Montan, un lăutar „agăţat” de comunişti, bănuit şi de colaborare cu Siguranţa, care s-a încăierat la cîrciuma din sat şi a fost ucis. Cazul a fost preluat de propagandă, accidentul etilic a fost schimbat în lupta de clasă. Lazăr a fost ucis mişeleşte de chiaburii care erau împotriva lui, comunistul. Procesul celor cu care s-a bătut şi l-au înjunghiat a devenit un proces politic, s-a desfăşurat la Timişoara, avînd „acoperire” în ziarul Scînteia. Urmarea a fost o ascuţire a luptei de clasă care a justificat ideologic după proces deportarea a mii de bănăţeni în Bărăgan.

În România liberă din 8 august 2008, Adrian Bucurescu reia, în articolul „Un fals epocal: Lazăr de la Rusca”, o poveste despre cum a scris Dan Deşliu această poezie otrăvită: „În Jurnalul său, scriitorul Mircea Horia Simionescu notează că Dan Deşliu, pe care comuniştii îl credeau probabil un poet genial, a fost închis de mai-marii zilei în sala de şedinţe a Palatului «Curentul», de la etajul I, cu o sticlă de băutură fină, şi ameninţat că nu va mai ieşi de acolo decît cu kilometricul poem despre Lazăr de la Rusca. Zis şi făcut! Deşliu a compus un poem de pomină, cu care i-a chinuit pe mii de elevi în «obsedantul deceniu»”. Lazăr de la Rusca, un erou făcut la beţie!

Cînd l-am întîlnit pe Dan Deşliu, la Restaurantul Casei Scriitorilor din Bucureşti, avea deja aura de disident, lumea îl privea cu un fel de respect. Se spune că deja era în vizorul Securităţii, urmărit în permanenţă. Într-o zi a apărut un ospătar nou la restaurant (lîngă legendara Doamna Miţi), care se ocupa, printre altele, de masa lui Dan Deşliu. Cum apărea „disidentul”, cum i se punea pe masă o farfurie nouă. Pe care Deşliu o bănuia că ar fi dotată cu microfon, drept pentru care se ducea şi o punea pe altă masă, goală. Chelnerul cel nou o aducea înapoi. Într-o zi, spun martori oculari, Deşliu ar fi băgat farfuria în geantă şi ar fi plecat cu ea, spre disperarea chelnerului nou. La cîteva sute de metri, pe bulevard, Deşliu a fost atacat şi i s-a furat geanta. Ca să se recupereze farfuria, care era pe alt inventar decît cel al restaurantului scriitoricesc. Urmele atacului i s-au văzut o vreme pe faţă, deci istoria e veridică.

Lazăr de la Rusca nu e un caz izolat. Silvester Andrei, din poezia „Silvester Andrei salvează abatajul”, scrisă de poetul proletcultist A. Toma, devine şi el personaj literar. E vorba de un miner care îşi ajută colegul într-un caz de surpare a minei. Vă ofer spre delectare finalul acestei poezii:

Putem să urcăm, măi Silvester, acum,

Numai să treacă oleacă pîcla de fum,

Încărcăm vagonetul şi haidem la drum.

Aşa sfătuiau buni fîrtaţi între ei

Bogănici Neculai şi Silvester Andrei

Miner şi vagonetar – puşi pe listă

Fruntaşi în întrecerea socialistă.

I.C. Frimu, alt „erou” comunist, mort în urma represaliilor contra revoltei tipografilor din 1918, era omul de legătură al lui Lenin în rîndul comuniştilor români şi, alături de Cristian Racovski, era împotriva Marii Uniri. Bolşevicul recalcitrant e transformat în mare erou, numele lui va fi purtat de Uzina din Sinaia şi de multe bulevarde şi străzi din România. Şi Filimon Sîrbu, un agent sovietic din Portul Constanţa, condamnat la moarte pentru sabotaj, a lăsat în urmă o imagine falsă, de erou, şi cîteva nume de localităţi, de străzi, de parcuri, chiar o sală de la actualul Teatru „Bulandra”. După ’89, numele acestor falşi eroi a fost şters, străzile şi bulevardele s-au redenumit. Deşi, la o căutare mai atentă, s-ar putea să mai găsim cîte o stradă uitată cu un nume uitat. Cum zicea nenea Miţcu, sovieticii nu mai erau buni.

În anii care au urmat instalării lui Ceauşescu în fruntea partidului şi a ţării, eroii comunişti despre care am vorbit s-au cam stins. Nu au mai fost luaţi în discuţie, nu s-au mai reeditat cărţile şi broşurile despre ei, în manualele de istorie au fost trecuţi la „şi alţii”. Falsă le-a fost gloria şi ştearsă memoria. Încet, încet mă molipsesc:

Acum s-a eliberat loc nou

Pentru un singur mare erou

Lucind pentru noi ca o văpaie

Tovarăşul Ceauşescu Nicolae.