© 2010, 2014 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4574-9

ISBN PDF: 978-973-46-4575-6

ISBN print: 978-973-46-4354-7

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Vladislav Mitic/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MARIN MĂLAICU-HONDRARI s-a născut la 29 ianuarie 1971, în Sângeorz-Băi. A mai publicat cărţile Zborul femeii pe deasupra bărbatului (poeme, Eikon, 2004, Premiul Uniunii Scriitorilor, filiala Cluj), Cartea tuturor intenţiilor (roman, ediţia I, Vinea, 2006, ediţia a II-a, Cartea Românească, 2008), La două zile distanţă (poeme, Charmides, Bistriţa, 2011; premiul revistelor Poesis Internaţional şi Transilvania) şi Lunetistul (roman, Polirom, 2013; Premiul pentru Literatură al oraşului Bistriţa, 2013). A scris în colaborare cu regizorul Tudor Giurgiu scenariul după romanul Apropierea.

Apropierea a fost nominalizat la Premiile Radio România Cultural (2011) şi a fost finalist la Premiile „Observator Cultural“ (2011).

„Uno de todos nosotros tiene que escribir, si es que todo esto va a ser contado. Mejor que sea yo que estoy muerto, que estoy menos comprometido que el resto; yo que no veo más que las nubes y puedo pensar sin distraerme, escribir sin distraerme…“

Julio Cortázar, Las babas del diablo*

  „Unul dintre noi trebuie să scrie, dacă toate astea vor fi povestite. Mai bine să fiu eu care sunt mort, care sunt mai puţin implicat decât ceilalţi; eu care nu văd decât norii şi pot să mă gândesc fără să-mi pierd şirul, să scriu fără să-mi pierd şirul…“ (Julio Cortázar, „Funigei“, în Manuscris găsit într-un buzunar şi alte povestiri, traducere şi note de Tudora Şandru Mehedinţi, Polirom, Iaşi, 2004, pp. 82-83)

María

Fantasma unui bărbat îndrăgostit bântuie Europa pe urmele unei femei căsătorite. De la Barcelona la Livorno, de la Napoli la Villefranche-sur-Mer, mă urma ca o umbră, român nebun pe urmele vagi ale unei spanioloaice adultere. Dragostea noastră a fost legată de apă, de un dig la Marea Cantabrică, de şase ancore văzute de el pe cer, de croazierele pe Mediterana. În timp ce eu cu Tinto Brass Band încântam publicul din sala de concerte, Adrian lua un tren, ori urca într-un autobuz, ori pierdea un avion, mereu pe urmele mele, urme de spumă şi sare care nu se spărgeau la ţărm, ci exact acolo prindeau viaţă. Dacă nava întârzia, el era în port, cu ţigara în mână, iar dacă vasul ajungea mai devreme, el era deja pe chei, cu vocea lui seducătoare.

Ca la pariuri, ori la război, în adulter ai nevoie de noroc, de mult noroc, iar eu, slavă Domnului, am avut destul. Bineînţeles că norocul era la întrecere cu ghinionul, dar, dacă aş trage linie, aş vedea că norocul câştigă detaşat; o linie care să unească porturi şi mări şi oraşe invizibile, săli de aşteptare şi hoteluri şi neapărat Transilvania, pe care mi-o imaginam numai păduri şi râpe şi o asociam, în frivolitatea mea occidentală, cu Dracula. Nu mai contează. Acum chiar nu mai contează. Din partea mea, Mediterana a secat, iar Marea Cantabriei nu se mai deosebeşte de Oceanul Atlantic. Tinto Brass Band a amuţit, sculpturile semnate de Javier şi de mine continuă să se vândă, unele îşi schimbă proprietarul, altele or fi fost date la topit, cine să mai ştie. Nu mai are importanţă. Am avut de ales, dar nu aş fi putut trăi altfel. Am ajuns să fiu exact ceea ce mă temeam să ajung: o femeie singură, care încearcă să scape de amintiri aşa cum încerci să scapi de un roi de musculiţe, numai că nu e suficient să grăbeşti pasul şi să dai din mâini.

Mult timp după ce voi fi murit, fantasma mea va bântui porturile Europei, pe urmele tale. Urme vagi, de femeie căsătorită, zicea. Culmea e că mi-a zis asta pentru prima dată nu într-un port european, ci într-unul din nordul Africii, în portul La Goulette, La Bocanada, pentru noi, spaniolii. Adrian ajunsese cu câteva ore înaintea mea şi apucase să vadă Sidi Bou Said, un sătuc de pescari cu case care i-au amintit de casele din satele andaluze. Acolo, în timp ce cutreiera străduţele cu miros de peşte, printre case albastre şi albe, şi-a zis că de trei luni nu era altceva decât o fantomă care bântuia porturile Europei. Mediteranei, aveam să-l corectez ceva mai târziu, când aveam să părăsesc nava pentru cinci ore.

Eram împreună într-un taxi, în Africa de Nord şi ne îndreptam către o plajă privată. Cinci ore se duc cu viteza unui iepure care trece strada. Apoi, ajunsă iar pe vas, îi trimiteam un mesaj lui Javier să ştie că porneam spre Barcelona şi primeam un mesaj de la Adrian care îmi ura timp frumos şi gata, mă reuneam cu băieţii mei de la Tinto Brass Band şi dacă aveam chef improvizam, ne jucam pe instrumente, dacă nu, nu, oricum nu mai repetam de mult, ne ştiam pe de rost repertoriul pe care îl cântam noapte de noapte. Uneori, asista la concert şi secundul căpitanului. Lui îi datoram contractul. Ne auzise cântând într-un bar în Barcelona şi după concert a venit la noi şi ne-a întrebat dacă nu ne interesează un contract cu MSC. Am crezut că era vorba despre o casă de discuri. MSC, MSC, repetam noi, pe când secundul zâmbea, apoi ne-a lămurit că nu era o casă de discuri, ci o linie maritimă specializată în croaziere de lux. Mai întâi ne auzise la radio şi şi-a zis că nu suna rău ce auzea, apoi a prins un disc cu noi, mă rog, discul nostru, singurul, pe atunci, Tanga y otros bailes şi melodiile de pe disc l-au convins că eram buni, aşa că tot ce ne rămânea de făcut era să luăm o decizie în mai puţin de o săptămână. Ni se oferea la început un contract pentru o singură croazieră, şapte nopţi pe Mediterana, iar dacă lucrurile mergeau bine, şi secundul nu vedea de ce nu ar fi mers bine, atunci urma să semnăm un contract pe un sezon întreg, adică până în octombrie. Pentru mine, contractul acela a fost mană cerească. În aceeaşi noapte am semnat contractul pentru prima croazieră şi, imediat după semnarea contractului, l-am sunat pe Adrian. Era trei şi zece pentru mine, patru şi zece pentru el. I-am spus de ocazia incredibilă care ni se oferea. Îl auzeam cum chiuia de bucurie şi se îneca de emoţie şi uita jumătate din spaniola pe care o ştia şi îşi aprindea ţigara şi începea să facă planuri. Dar de sărbătorit am sărbătorit cu Javier. Părea că, în sfârşit, apăruseră banii pentru o presă pe care ne-o doream de ceva vreme. Am încropit o listă cu ceea ce trebuia să facem înainte de îmbarcarea mea şi de plecarea lui la un simpozion în Italia. Facturi de plătit, două machete de lucrări pentru Javier, verificarea tehnică a maşinii, telefoane, repetiţii, cât mai multe repetiţii cu Tinto Brass Band.

Atunci când i-am făcut cu mâna lui Javier de pe puntea vasului care părăsea Barcelona, nu ştiam altceva decât că peste şapte nopţi, probabil pe acelaşi chei, ar fi trebuit să mă întâmpine Adrian şi eu i-aş face cu mâna, dar nu aşa cum îi făceam acum lui Javier, deşi gestul va părea acelaşi – braţul drept ridicat şi pendulând lent în aer – dar nu, grija noastră, nerostită, era şi aceea de a nu repeta gesturile făcute cu celălalt.

Când am urcat la bord, nu mă consideram de tot neştiutoare în privinţa vaselor. Fusesem şi eu cu un feribot, trăiam în apropierea unui port, iar dacă mă gândeam la partea genealogică, se pare că strămoşii mei, înainte de a se stabili în Castilla-La Mancha, fuseseră marinari. Apoi, de când cu Javier, începusem să iau în serios sculptura în metal şi pentru materie primă nimic nu e mai avantajos decât un vas dezafectat. Aveam un amic care ne anunţa la timp când apărea vreun iaht abandonat ori vreun vas de croazieră şi dădeam fuga şi scoteam de acolo tot ce puteam. Era o manieră uşoară, ieftină şi rapidă de a ne procura fier. Numai că vasul pe care mă îmbarcasem depăşea cu mult ce îmi imaginasem eu. 290 de metri lungime, 32 lăţime, 13 punţi, peste 1 000 de cabine (fiecare cu televizor, aer condiţionat, minibar), cazinou, teren de golf, saune şi băi turceşti, loc de joacă pentru copii, centru medical, centru comercial, piscine, cinema şi sală de teatru (locul nostru de concerte), bibliotecă, galerie de artă (colecţia lăsa mult de dorit, mult mai bună era expoziţia de fotografie), baruri şi restaurante, 13 lifturi şi toate astea pluteau pe apă sub pavilion olandez şi cu numele de Poesia. MSC Poesia, construită de un francez şi botezată de Robert de Niro. La început, noi cei din Tinto Brass Band umblam mereu împreună, de parcă ne-am fi aflat pentru prima dată într-un mare oraş, nedespărţiţi de cum ne trezeam şi până la culcare. Asta în primele două zile, până am dat de sala de internet, unde tarifele erau mult mai mici decât dacă m-aş fi conectat din cabina mea. Oricum, în fiecare noapte mă prindea cheful să-i las lui Adrian câteva mesaje, aşa că scoteam laptopul şi mă conectam, nu mă puteam abţine, deşi ştiam că nu putea fi online şi că abia a doua zi avea să citească mesajele mele. I se părea incredibil că vasul se numea Poesia, nu mai inventa, zicea, şi eu mă repezeam, nu, nu, chiar aşa îi zice, nu inventez nimic şi el dădea din cap, stupefiat şi neîncrezător, dar toate astea se întâmplau în Barcelona, la capătul celor şapte zile de croazieră, când, aşa cum prevăzusem, pe chei nu m-a aşteptat Javier, ci Adrian. Ne-am îndepărtat repede de port, de privirile colegilor mei din Tinto Brass Band de care trebuia să ne ferim ca de atâtea alte priviri. Grăbindu-ne spre maşina închiriată, trăiam iar unul din momentele în care aş fi vrut ca toţi oamenii să fie orbi, pentru ca noi să ne putem îmbrăţişa fără să mai aşteptăm să ne închidem în camera de hotel, pe care el o închiriase imediat ce sosise în Barcelona. Două zile şi trei nopţi am rămas în hotel. Am vorbit enorm. Adrian fuma, bea şi asculta. Aproape că nu mâncam. Ne uitam pe fereastră, dormeam şi râdeam, râdeam ca nebunii din te miri ce. I-am arătat câteva poze făcute pe vas, aveam o mulţime stocate pe laptop, dar Adrian nu voia să le vadă. Prefera să-i povestesc. Parcă văd că aţi avut succes cu jazzul vostru latino, zicea. Şi parcă văd cum nenumăraţi bogătaşi nemţi s-au îndrăgostit de tine. Gelozia lui ingenuă mă incita la răutăţi. Atunci îl pomeneam pe Javier. Ştiam că nu-i place să-l pomenesc pe soţul meu, dar uneori nu mă puteam abţine. Javier zice că oricine stă cu mine mai mult de zece minute sfârşeşte prin a se îndrăgosti de mine. Să-i spun asta lui Adrian era o dovadă de frivolitate, aşa părea, dar jur că nu era deloc aşa, repet, nu mă puteam abţine şi imediat după ce ziceam, îmi părea rău.

În prima noapte am sărbătorit prelungirea contractului. Peste o săptămână urma să mă îmbarc iarăşi, aceeaşi rută, acelaşi repertoriu. Acum ştiam exact rutele şi orarul de sosire şi plecare. Ne-am gândit că el ar putea să urce la bord ca un turist oarecare, dar riscul de a fi văzut de colegii mei de trupă era prea mare. Stai puţin, zicea, nu pot să fac şi eu o croazieră!? Iar întâmplarea, să zicem, face ca pe vas să cântaţi voi. Pot să fiu un turist ca oricare altul. Da, clar, poţi, ziceam, numai că ar fi preferabil să nu nimereşti exact pe Poesia. Ar fi prea mult pentru Javier. Aş putea să nu părăsesc cabina, te-aş aştepta cuminte. Apoi, tot el revenea şi zicea că am dreptate, ar fi cumplit să te ştiu în preajmă şi să mă prefac că habar nu am cine eşti sau să fim nevoiţi să schimbăm doar câteva vorbe, cele permise de buna-cuviinţă în amintirea simpozionului din Candás. Ar fi groaznic. Aşa e, ziceam. Mă temeam să-mi forţez norocul.

În acea noapte, nu-mi amintesc să fi făcut dragoste decât o dată. Apoi el mi-a citit ceva, cred că poeme de Gimferrer sau de Gil de Biedma, ori de amândoi, ca de obicei, avea mai multe cărţi la el. Şi tot ca de obicei, am adormit în timp ce-l ascultam. Am adormit pe covor şi m-am trezit în pat. La cafea, dimineaţa, l-am întrebat dacă într-adevăr nu voia să vadă Barcelona. Deocamdată îmi ajunge cât văd de la ferestre, a zis. De la ferestre nu vedeam decât alte ferestre şi jos, într-un capăt de străduţă, câteva containere de gunoi. Am zâmbit. Ziua începea bine. Eram noi doi, singuri, împreună. Norii care se adunau pe cer nu ne interesau. Am pariat pe ploaie. Eu am zis că va ploua imediat, el a zis că nu va ploua cel puţin două ore de acum înainte. Am stat cu ochii pe cer. Am pierdut pariul, aşa că a trebuit să cobor la bar pentru ţigări şi ciocolată. Adrian m-a sunat şi mi-a zis să mă uit pe fereastră sau să ascult. Nu puteam face nici una, nici alta, eram în lift, dar mi-e clar că plouă, am zis.

Se apucase să citească o broşură de prezentare a navei MSC Poesia. Nu se poate, zicea revoltat, ce fel de vas e ăsta?! Fii atentă. Puntea Petrarca, puntea Foscolo, puntea Boccaccio – asta treacă-meargă, dar puntea Tasso... Scârbit, a închis broşura. Ăstora să le cânte Berlioz, nu Tinto Brass Band. La o trupă ca a voastră, punţile ar trebui să se numească Rimbaud, Lautreamont, Dylan Thomas, John Berryman. Nici nu mai vreau să urc la bord. Imaginează-ţi că nimeresc o cabină pe puntea D’Annunzio, ce ruşine! Ce am eu cu D’Annunzio?!

Spre seară l-am sunat pe Javier. I-am zis că sunt la Madrid, la o prietenă, şi că a doua zi urma să mă duc la ai mei. Eram de atâţia ani împreună cu Javier şi acum îl minţeam, dar inventam toate acele situaţii fără să simt cu adevărat că îl mint. Când eram cu Adrian, îmi schimbam comportamentul. Dacă nu aş fi fost cu el, nu l-aş fi minţit niciodată pe Javier. Dar în preajma acelui puto-poeta-rumano-de-mierda deveneam alta şi semnele erau clare, de la nenumăratele ţigări fumate, eu care fumez un pachet la patru zile, cu el alături fumam un pachet pe zi, până la delăsarea pe care mi-o inducea firea lui contemplativă.

Noaptea care a urmat a fost destul de stranie. Pe la unsprezece am început să casc. Mă cuprinsese o oboseală pe care nu puteam să mi-o explic. Eu, care obişnuiesc să mă culc pe la două-trei noaptea, acum aţipeam în fotoliu. Adrian a râs de mine, m-a ajutat să mă dezbrac, în timp ce continuam să casc mai să-mi rup gura. Am dormit foarte rău. Mă foiam, mă trezeam des, dar numai pe jumătate conştientă, mă rog, e un fel de a spune că nu-mi dădeam seama pe ce lume eram. Îmi amintesc că mă săltam într-un cot şi-l căutam cu privirea pe Adrian. Camera părea scufundată într-un acvariu, era o lumină blândă, dar mai consistentă decât ştiam eu că poate fi lumina, aproape verzuie, caldă, neverosimil de caldă, era ca un apus într-un acvariu. Adrian stătea în fotoliu, privind fix peretele din faţa sa. De fiecare dată când mă trezeam, îmi venea să-l chem în pat, dar imediat ce-l vedeam, picam iar în somnul acela greu şi apoi mă trezeam iarăşi şi Adrian era tot acolo, în fotoliu, picior peste picior, cu palmele adunate pe genunchi, imobil, fixându-mă cu privirea. Apoi l-am văzut în genunchi, pe covor, cerceta o hartă maritimă, bifase Livorno, nu ştiu cum am putut să văd asta, dar făcuse un X peste Livorno şi îmi mai amintesc de Marea Neagră. Dar ce era cu Marea Neagră?! Bifase Livorno, văzusem asta, dar nimic în dreptul Mării Negre. Îşi apropiase faţa la cinci centimetri de hartă. Stătea deasupra Mării Negre, mai că aş zice că se scufundase şi umbla prin apă cu ochii deschişi. Apoi nu-l mai văd, cu siguranţă nu e în cameră, harta a dispărut, fotoliul pare lăsat uşor într-o parte. Când îl văd iar, e în uşa de la baie, se uită la mine în oglinda şifonierului. Fumează. De fiecare dată când mă trezesc îşi aprinde o ţigară, ca şi cum intermitenţele somnului meu ar fi fost pe măsura unei ţigări fumate. Apoi iar nu-l mai văd, dar îl aud cum încearcă să-şi reprime plânsul şi suspinele lui inegale mă fac să-mi afund faţa în pernă. E din nou în fotoliu, foarte aproape de fereastră, stă cu spatele la mine, dar ştiu că are ochii închişi şi că face nişte calcule.

A doua zi, aproape că nu mă puteam uita la ochii lui înroşiţi. Mi-a spus că se gândea să rămână la hotel până când urma să mă îmbarc din nou. Făcuse nişte calcule şi ieşeam mult mai ieftin aşa, decât să mă însoţească la Madrid, ori să se trambaleze până în Córdoba şi înapoi. Aş fi preferat să vină cu mine la Madrid, dar era complicat, trebuia neapărat să petrec două zile la părinţii mei. Ne-am despărţit la ieşirea din hotel. M-am uitat la el prin geamul taxiului. Lăsa impresia că treptele din faţa lui îl ameţeau, ori că se ridicau ca un zid de netrecut între el şi lume, stătea acolo, cu braţele ca două mâneci îngreunate de apă şi părea că se afla la capătul lumii, cel puţin aşa mi-am zis eu atunci, că se afla la capătul lumii, că ajunsese acolo pe picioarele lui şi că odată ajuns acolo, nu mai ştia ce să facă, dar nici nu părea preocupat, în sfârşit, era acolo şi gata.

Eram la Monte Carlo, aveam patru ore la dispoziţie. Stăteam prost cu banii, aşa că Adrian a dormit în maşină, nu a închiriat o cameră, urma să închirieze una la Valencia, dacă totul mergea bine. Am căutat o terasă unde să ne bem cafeaua, dar era prea devreme, am fost nevoiţi să bem un nes într-o benzinărie, apoi ne-am închis în maşină. M-am apucat să-i povestesc.

Aproape de casa părinţilor mei, acolo unde acum e o agenţie de turism, înainte era un salon de coafură. Bunica, cea din partea tatălui meu, mergea să-şi aranjeze părul o dată pe săptămână. Ăsta era fixul ei. În fiecare vineri, mergea la coafor. Cealaltă bunică, cea din partea mamei, avea alt fix: nu purta chiloţi. Toată viaţa ei nu a purtat chiloţi. Tu cu care semeni? m-a întrebat el. Cu niciuna, din păcate. Ba mai mult, cred că fac lucruri absolut de neînţeles pentru amândouă. Când am avut a doua expoziţie personală, le-am invitat să vină să vadă lucrările. Mă gândeam că vor fi mândre de mine. Nu a putut veni decât Pepa, cea fără chiloţi. Am aşteptat-o la intrare, iar când a apărut am luat-o de braţ şi am dus-o să vadă lucrările. Se adunase deja ceva lume şi bunica a vrut să ştie ce făceau acolo toţi oamenii aceia. Au venit să-mi vadă lucrările, Pepa, am zis. Bine, bine, dar atâţia?! Era atât de contrariată, încât Javier a izbucnit în râs şi s-a îndepărtat repede ca să nu o supere. Când o domnişoară ne-a îmbiat cu sucuri şi dulciuri, Pepa a luat un pahar de suc şi o prăjiturică, după care şi-a strecurat mâna între fuste şi a scos o eşarfă. Ştiam că acolo îşi ţinea banii. Domnişoara cu tava ne privea amuzată. Nu trebuie să plăteşti, Pepa, i-am zis. Bunica s-a uitat în jur şi a zis cum adică, toţi beau şi mănâncă şi nimeni nu plăteşte?! Aşa e la expoziţii, Pepa. M-a întrebat de ce unele lucrări au o bulină roşie. Asta înseamnă că s-au vândut deja. Înainte să plece, am întrebat-o ce părere are. Despre ce, a zis ea. Despre lucrări, dacă ţi-a plăcut vreuna. Vai, draga bunicii, a zis, nu te supăra pe mine, dar eu nu numai că nu aş da banii pe bucăţile astea de fier, dar nici dacă le-aş găsi la marginea drumului nu m-aş apleca să le iau, aşa strâmbe şi prost sudate cum sunt. Am îmbrăţişat-o. Îmi era foarte dragă. Cred totuşi că în sinea ei era mândră de mine, oricum altă nepoată nu mai avea. Aşa o văd şi acum: demnă, simplă, fără ifose, dar mândră în acelaşi timp şi fără chiloţi.

Maşina se umpluse de fum şi Adrian a coborât geamul. Se uita în gol şi zâmbea. Soarele incendiase copacii din jur. Brusc am avut impresia că aud scârţâit de parâme. Adrian continua să zâmbească cu zâmbetul acela pe care îl cunoşteam deja atât de bine, un zâmbet care îl îndepărta de mine. Apoi a pornit maşina şi am rulat încet în direcţia portului. Urma să mă îmbarc pentru Valencia. Ne-am despărţit pe o străduţă. Pe mâine, i-am zis, la Valencia. L-am strâns în braţe şi l-am sărutat. Vara se sfârşise. La Valencia urma să fie ultima escală pentru Tinto Brass Band. Coboram cu paşi lenţi spre port. Şi ce dacă mă umfla plânsul? Adrian rămăsese sprijinit de capota maşinii. Am mai fumat o ţigară la mal, apoi mi-a intrat un mesaj: Vreme frumoasă. Ne vedem în Valencia.

Dan Parfenie

Într-o zi i-am scris unui medic:

Bună ziua. Numele meu este Dan Parfenie, sunt profesor la Maieru şi poet. Râd acum, am râs şi atunci. Mă refer la faza cu poetul. Cea cu profesorul e clară, nu e niciun merit să te pensionezi inspector şcolar. Pe mine mă interesa ce e cu poezia. Scriam, publicam, am publicat două cărţi de versuri, am luat premii, prietenii îmi ziceau poete. Când zic prieteni mă refer, desigur, la The Great Roman şi la Adrian, Adrian Petru Constantin, par trei prenume, dar unul dintre ele e nume. La început a fost bine. Umblam hăbăuc pe străzi, nu ieşeam din judeţ, aveam o traistă plină de cărţi şi eram îndrăgostit de patru domnişoare, de trei doamne (una dintre ele, profesoara de desen, îmi dădea note pe ochi frumoşi) şi de Sylvia Plath. Pe ea o iubeam cel mai tare. Apăruse cu poză şi poezii într-un Almanah Literar. Scria absolut ininteligibil pentru mine, dar era frumoasă, aşa că am decupat poza şi am lipit-o pe buda de scânduri din spatele casei, în interior, printre poze cu fotbalişti şi vedete de cinema. Am lipit-o astfel încât atunci când stăteam pe budă să o pot avea în faţa ochilor. Era imaginea poeziei, femeia căreia i-aş fi citit poemele mele secrete. Sylvia Plath. Cred că vreo doi ani, datorită ei, mi-am petrecut în budă cea mai mare parte a după-amiezilor. Văzută din afară, incinta aceea mizerabilă, din scânduri negeluite, trebuie să fi părut o fumigenă. Fumam ţigară de la ţigară, citeam şi mă masturbam. Ce să faci altceva când cu ochii pe tine e Sylvia Plath? Apoi l-am întâlnit pe The Great, pe atunci încă nu era The Great. Vorbeam despre poezie. Într-o noapte i-am povestit tot ce era între mine şi Sylvia Plath. Înainte să plec, m-a întrebat dacă ştiu că se sinucisese. Habar n-aveam. Deci aşa, iubirea vieţii mele era moartă deja. Nu se mai putea face nimic. O vreme am continuat să fumez şi să citesc în budă, dar nu mă mai masturbam. Pentru asta preferam oricare alt loc. Închideam ochii şi alegeam una din cele patru domnişoare care erau în viaţă. Era sublim şi eficient. De ne-ar trece de foame frecându-ne pe burtă, vorba lui Diogene Cinicul. Dar cu căpicul ce facem? I-am scris medicului: mă trezesc cu durere de cap şi mă culc cu durere de cap. Ce să fac, îl întrebam şi asta l-aş întreba şi acum.

Căpicul. Ăsta face tot. Te doare căpicul – nu eşti bun de nimic. Nu te arăta în lume. Nu te doare căpicul – funcţionezi.

Când am inventat bicicleta de şapte kilometri, nici nu ştiam ce port pe umeri. Eu veneam din sus, The Great venea din jos şi Adrian era în intersecţie. Asta a fost întâlnirea noastră. Şi ne-am apucat să scoatem hârtii-poeme din buzunare şi-am scos şi-am tot scos, ca şi cum ai trage de un fir ieşit până când bluza se deşiră în întregime, numai că noi habar n-aveam de povestea cu deşiratul. Când nu ştii ce porţi pe umeri, poţi crede foarte bine că deşiratul ăsta ţine la nesfârşit. E, acum, că ne doare căpicul, ştim că nu e chiar aşa. Între timp, am mai citit şi noi, am văzut ce au păţit unii, alţii. Poezia se termină, despre asta e vorba. Dacă nu ştii să-ţi drămuieşti rezervele, mai devreme sau mai târziu o păţeşti. Dar în vremea despre care încerc să vorbesc, Adrian scria cam trei-patru poeme pe noapte, The Great avea alte ritmuri, el era capabil să scrie o zi întreagă, apoi dispărea câte o săptămână, ba chiar şi eu, îmi amintesc cu oarecare uşurare, produceam săptămânal două-trei poezele. Când ne-am făcut mai mari, am început să străbatem satele din judeţ şi să fim luaţi cam peste tot în derâdere, ori iehovişti, în cel mai bun caz. Numai a iehovişti nu arătam, cu nişte gioarse pe noi, sălbatici şi nespălaţi, dar cumva capabili să adunăm cinci, şase, şapte, opt oameni la o bibliotecă sătească, ori într-o săliţă la un cămin cultural. Ne însoţea un profesor de literatură împătimit după poezie şi alcool, o adevărată enciclopedie ambulantă care, ne gândeam noi, dădea greutate peregrinărilor noastre. Ba dădea şi câte o bere sărmanul domn profesor, dar foarte rar pentru că lui îi plăcea coniacul. Când ne-am făcut şi mai mari, am renunţat la itinerariile acelea absolut groteşti. Ne întâlneam la Adrian, el era singurul care muncea, dădea de voie, de nevoie o supă şi o cafea. Citeam ca demenţii. Vorbeam numai şi numai despre cărţi, ne îndrăgosteam pe rând de Justine, Anaïs Nin, Maga şi Pola şi eram morţi după Zenobia. Cine nu dă o femeie în literatură degeaba scrie. Blimunda. Incredibil cât o iubeam pe Blimunda. Adrian scria despre Ştefania şi alte fiinţe fără corp, decadente şi tragice. Ştia el ceva încă de pe atunci. Apoi ne-am făcut încă şi mai mari şi am schimbat poemele-hârtii pe poeme la tipar şi-a început să ne doară căpicul. Sylvia Plath s-a şters cu totul, bicicletei de şapte kilometri ba îi cădea o pedală, ba i se rupea lanţul, până când nu i-a mai funcţionat dinamul şi a trebuit să o abandonez. Adrian visase Străina (şi să-mi spună mie cineva că poezia nu-şi vede singurică de drum), iar The Great s-a tuns, s-a aşezat la casa lui, iar eu am făcut o reverenţă şi când m-am trezit, aveam o fetiţă în braţe şi o femeie alături. Crescusem într-atât încât în fiecare zi mă durea căpicul. Când credeam că totul s-a sfârşit, Adrian a plecat în Spania şi uite aşa am trecut pe nesimţite la altă bluză şi la deşirat pe verticală.

Adrian

Când am ajuns în Spania, nu ştiam să spun altceva decât hola. Spuneam hola şi ridicam mâna, în semn de salut. În autogara din Córdoba ar fi trebuit să mă aştepte un cunoscut, care, în pofida încăpăţânării mele de a-l aştepta câteva ore, nu a apărut, iar telefonul îi era închis. Nu eram primul care păţea aşa ceva. Sora mea mă avertizase să nu mă bazez pe nimeni, să nu mă duc în nicio Spanie, dar naivitatea mea era imensă şi voiam să-i citesc în original pe Borges, Márquez şi Cortázar. Nu ştiam din ce îmi voi duce zilele, dar ştiam că trebuia să ajung în Andalucía, în Córdoba cea îndepărtată şi singură, cum zice Lorca.

Oricât de naiv eram, când am văzut că începea să se lase seara, am hotărât să-mi iau gândul de la amicul meu şi să o ascult măcar acum pe sora mea, aşa că m-am dus la magazinul Lidl, unde, după spusele ei, dai oricând peste un român. Avusese dreptate. Un român întâlnit la intrare în Lidl mi-a spus să mă duc în Sector Sur, în poligonul industrial Torrecilla, acolo aveam şanse să găsesc ceva de muncă. M-a întrebat ce ştiu să fac. I-am zis că ştiu să spăl maşini, ceea ce nu era adevărat, dar pe asta cu maşinile o învăţasem tot de la sora mea, zisese că până şi eu sunt în stare să spăl o maşină.

Pentru a ajunge în Torrecilla, trebuia să traversez tot oraşul. Era seară, era februarie, incredibil de cald şi eram mort de oboseală, cu gleznele umflate după un drum de trei zile cu autocarul şi-mi venea să urinez din jumătate în jumătate de oră. Mă ascundeam după copaci ori printre maşini. Aveam un geamantan plin cu cărţi şi două genţi, una cu haine şi cealaltă cu mâncare. Într-un buzunar aveam paşaportul, în altul 10 euro. Avusesem 15 euro, dar cinci îi dădusem pe taxi de la autogară la Lidl. În rest, spaimă peste tot, întinsă de-a lungul bulevardelor, adunată pe feţele oamenilor, păstrată în gesturi, coborâtă odată cu amurgul, dintr-un cer pe care nu îndrăzneam să-l privesc.

Mă rătăceam. Întorceam harta pe toate feţele. Nu îndrăzneam să rog pe cineva să mă îndrume. Când am dat de Guadalquivir, m-am bucurat de parcă aş fi dat de Someş. Apoi am ajuns la podul San Rafael, l-am traversat şi dintr-odată mă aflam în Sector Sur. De acolo era simplu. Trebuia să ţin şoseaua principală şi ajungeam la destinaţie.

Poligonul industrial Torrecilla îţi lua ochii cu numărul impresionant de reprezentanţe de maşini. Mercedes-Benz, Rover, John Deere, Toyota, Lancia, Ford, Seat, Volvo, Mazda. Totul strălucitor în dosul vitrinelor luminate impecabil. Iar eu aveam asupra mea un bileţel pe care scria busco trabajo.

M-am gândit să încep dintr-un capăt al poligonului. Am mers până am dat de câmp, am fumat o ţigară, am urinat în voie, am netezit bileţelul cu busco trabajo şi printre două porţi mari, de plasă metalică, am intrat în curtea asfaltată a unei firme. Curtea era plină cu maşini de vânzare, luminate de o mulţime de neoane şi de câteva reflectoare. În ceea ce părea a fi un birou, am văzut un om vorbind la telefon. Gesticula mult şi repede. Vorbea în spaniolă. Zbiera, râdea. M-am aşezat pe geamantan, într-aşa fel încât să mă vadă. În apropiere lătrau nişte câini. Am mai îndreptat bileţelul cu busco trabajo. Peste drum, la un semafor, un ceas electronic afişa 20:15. Deci era 21:15. Dacă atunci ar fi venit cineva să mă ducă în România, nu aş fi ezitat. Dar nu era momentul să mă lamentez.

Când omul din birou a apărut în faţa mea, m-am ridicat de pe geamantan, i-am întins biletul cu busco trabajo şi am zis hola. N-am îndrăznit să-i întind mâna. Mi-a zis ceva. Am rămas pe loc. Cred că am zâmbit ca un tâmpit care nu înţelege o poantă, dar zâmbeşte şi el pentru că cei din jurul său râd. Mi-a făcut semn să intru în birou. L-am urmat. S-a aşezat într-un fotoliu. Mi-a făcut semn să mă aşez. M-am aşezat. S-a uitat la bileţel, l-a mototolit şi l-a aruncat în scrumieră. Mi-a întins mâna. Rafael, a zis. I-am strâns mâna. Adrian Petru, am zis. Mi-a întins o ţigară. Am luat-o, dar n-am aprins-o. Tremurul mâinilor mi se accentuase. Rafael se uita când la mine, când la pereţi, acolo unde atârnau câteva imagini înrămate. Toate reprezentau maşini. Iar eu nu ştiam absolut nimic despre maşini. Şi omul din faţa mea nu ştia absolut nimic despre mine. Speram din tot sufletul să i se facă milă de mine. Vorbea din nou la telefon. Când s-a ridicat în picioare, m-am ridicat şi eu. M-a apăsat cu o mână pe umăr, silindu-mă să mă aşez. A ieşit din birou. Pe masă erau un computer şi o imprimantă, două scrumiere, un bol de sticlă cu bomboane, un suport plin cu pixuri, o cutiuţă de plastic cu cărţi de vizită. Pe un perete atârna un rastel plin cu chei de forme şi dimensiuni cum nu mai văzusem. Când a revenit, Rafael a tras un sertar şi mi-a cerut paşaportul. M-am ridicat şi i l-am întins. Nici nu s-a uitat la paşaport. L-a aruncat în sertar, apoi a închis sertarul cu o cheiţă. Mi-a spus ceva. Am dat din cap, între da şi nu. Cred că şi-a dat seama că nu înţelesesem nimic, căci imediat m-a întrebat în engleză unde locuiesc. I-am spus că în România. A zâmbit. Mi-a făcut semn să-l urmez. Ajunşi la bagajul meu, a apucat una dintre genţi. Am protestat, dar nu m-a băgat în seamă. Mergea foarte repede printre şirurile de maşini. Şuiera ceva, fără vreun ritm. Ajunşi lângă o rulotă, a lăsat geanta jos şi a scos din buzunar o legătură de chei din care a extras o cheie pe care a introdus-o în broasca uşii rulotei. Tu casa, a zis şi asta am înţeles. Îmi venea să-i sărut sandalele, să-l îmbrăţişez. Am pus bagajul în rulotă şi am ieşit. Rafael mă aştepta cu o lanternă în mână. Mi-a făcut semn să-l urmez. Mi-a arătat un cort enorm, jumătate atelier, jumătate bucătărie. M-a dus la tabloul electric, apoi l-am urmat de-a lungul gardului de sârmă, un gard înalt de cel puţin doi metri, care împrejmuia parcul de maşini. Dincolo de zona autoturismelor, începea zona autoutilitarelor, apoi veneau camioanele şi tirurile. Rafael vorbea şi vorbea, nu-i păsa că nu înţeleg. Şi de fapt, înţelegeam. Nu din vorbe, ci din gesturi. Îmi arăta că trebuie să verific gardul. Mergea pe lângă gard luminându-l cu lanterna. Mi-am dat seama că trebuia să păzesc acel spaţiu, că dacă venea cineva să fure, trebuia mai întâi să taie gardul. Înălţimea, plus încă trei rânduri de sârmă ghimpată, făceau gardul imposibil de sărit, mai ales cu o piesă de maşină în braţe. Rafael mi-a atras atenţia asupra unei breşe din gard, iar în imediata apropiere, mi-a arătat o maşină pe butuci. Era clar. Hoţii furaseră roţile maşinii. Rafael a găsit o bucată de placaj în remorca unui camion şi a astupat gaura din gard. Din gesturile lui, mi-am dat seama că era o soluţie provizorie şi că a doua zi trebuia să repar gardul. Apoi m-a dus la adăpostul câinilor. Niciodată nu mi-a fost frică de câini, dar să intru aşa, pe nepusă masă într-o cuşcă cu trei mastifi de Pirinei, nu aş fi îndrăznit niciodată, numai că nu aveam de ales. Împins de la spate de Rafael, am pus mâna pe fiecare câine, m-am lăsat amuşinat. Kaiser, Marquesa, Tacone. Odată cu mine, au ieşit şi câinii şi nu s-au oprit decât în dreptul bucătăriei. Într-unul dintre dulapuri erau câţiva saci cu mâncare pentru câini şi trei vase mari, de plastic. Rafael a umplut pe jumătate fiecare vas. Încercam să nu îmi scape niciun gest din cele pe care le făcea. Viitorul meu depindea de asta. Câinii şi-au mâncat porţia incredibil de repede. Am vrut să le mai pun, dar Rafael m-a oprit. M-a bătut pe umăr, mi-a întins o ţigară, s-a urcat într-o maşină şi a demarat în mare viteză. S-a oprit dincolo de poartă, a coborât, a închis cu un lacăt cele două porţi şi mi-a strigat see you tomorow şi hasta mañana. Hola, i-am răspuns şi am dat din mână, hasta mañana.

Eram în Spania şi îmi găsisem de lucru. Mă apucase o foame cumplită şi am mâncat cu sughiţuri, atent la cei trei câini care se uitau la mine cum duceam mâna la gură. Le-am aruncat câte o bucăţică de salam. Păreau mulţumiţi de mine.

Aloan Automóviles S.A. era proprietatea lui Rafael Ayuso Escobar. Se ocupa în principal cu maşini second-hand, dar oferea şi spaţiu de depozitare reprezentanţelor Ford, Peugeot, BMW şi Renault. Când am ajuns eu, în tot parc erau 37 de maşini de vânzare şi vreo 300 de maşini noi, de la ultimul model de Peugeot Boxer la capuri de tir Renault. Trebuia să am grijă ca nimeni să nu se atingă de maşini între 21.00 şi 9, oră la care deschideam porţile zilnic, mai puţin duminica.

Făcusem o curăţenie la sânge în rulotă. Scuturasem de praf, spălasem, frecasem, ştersesem o zi întreagă, folosind toate produsele de curăţenie şi dezinfecţie pe care Rafael le cumpărase şi îmi arătase la ce folosea fiecare. Rezultatul a fost mult peste aşteptări. Brusc, aveam o locuinţă, de doi metri pe trei, e drept, dar avea pereţi, acoperiş şi ferestre, iar în loc de fundaţie avea roţi. Avea chiar şi perdeluţe. Aşa că, de mulţumit ce eram de noua mea situaţie, peste zi nici nu-mi scoteam scheletul la vedere. Dimineţile dormeam sau făceam planuri, iar după-amiezile şi nopţile învăţam limba spaniolă. În Spania se vorbeşte spaniola, îmi zisese Rafael, sătul de englezismele mele. L-am suspectat de naţionalism, iar când, după câteva zile, recuperându-mi paşaportul, am văzut în sertar o fotografie cu generalul Franco, am fost convins că dădusem peste un simpatizant al extremei drepte. Lucrurile nu stăteau deloc aşa, după cum aveam să-mi dau seama ceva mai târziu. Rafael nu îi suporta pe comunişti, dar nici nu era franchist. De fapt, tot ce îşi dorea cu adevărat era să vândă cât mai multe maşini şi să îi fie pe plac amantei sale. Chiar când am ajuns eu, afacerea nu mergea prea bine. Rafael îmi atrăgea atenţia să fiu cu ochii în patru. Atât ar mai lipsi acum, să ne fure cineva, zicea. Avusese gură rea.

Într-o noapte, pe la trei, în timp ce ploaia răpăia, câinii au început să latre. Mai întâi Marquesa, dar cum eram prins cu gramatica limbii spaniole, nu am băgat-o în seamă. Apoi a lătrat Kaiser. Lătratul său m-a făcut să fiu atent. Dacă urma Tacone, era de rău. Tacone nu lătra niciodată fără rost. Şi a lătrat. Se apropia de rulotă lătrând. Am înşfăcat lanterna, bâta de baseball şi am ieşit în fugă. Cei trei câini parcă atât aşteptaseră pentru a dezlănţui un iad de lătraturi. S-au năpustit pe poarta care despărţea maşinile vechi de cele noi. Marquesa, o frumuseţe de căţea, dar oarbă, s-a izbit în plină viteză de unul din stâlpii de fier ai porţii. A rămas lată, cu spume la gură, pradă unui atac de panică. Alergam luminând gardul cu lanterna. Tacone şi Kaiser continuau să latre întărâtaţi. Se opriseră în dreptul unei spărturi în gard. Am îngheţat. Priveam gaura din gard şi nu-mi venea să cred că într-adevăr nu era de joacă. Cineva poate că încă se afla în perimetrul parcului. Am făcut câţiva paşi într-o parte şi în alta. Ploaia parcă mă orbea. Nu departe de spărtură am descoperit o maşină fără roţi. Un BMW. Lângă maşină era o cheie de roţi, lăsată pe pietriş. Priveam disperat în toate părţile. Tacone şi Kaiser continuau să latre. Dincolo de gard erau vreo 50 de metri de teren viran, apoi urma un depozit al unei firme de transport. Mi s-a părut că văd o mişcare la colţul depozitului. Am fixat raza lanternei pe acel loc şi deodată am văzut două siluete mişcându-se şi strălucirea întunecată a unui cauciuc. Fără a mai sta pe gânduri, am ţâşnit dincolo de gard, cu degetele încleştate pe bâta de baseball şi convins că tovarăşii mei, cei doi mastifi uriaşi, mă vor urma. Continuau să latre în interiorul parcului. Degeaba i-am chemat. În timp ce mă îndreptam, urlând ca un descreierat, spre cele două siluete, o a treia s-a ivit în faţa mea ca din pământ şi ca din puşcă. Abandonase două roţi. S-au desprins de zidul depozitului şi cele două siluete şi au luat-o la goană. Fiecare purta câte o roată, ştiam că nu îmi va lua mult până să îi ajung din urmă, numai că ei erau trei, iar eu singur. Şi poate erau şi drogaţi şi aveau cel puţin o armă la ei: foarfecele cu care tăiaseră sârma gardului. Aşa că am început să-i înjur şi să urlu vrute şi nevrute pe româneşte. Strigam la ei în disperare şi spre marea mea satisfacţie şi stupoare, i-am văzut aruncând roţile şi continuându-şi goana. Când am ajuns la prima roată, m-am oprit dar am continuat să strig în limba română. Răguşisem, însă nu mi-am închis gura până când nu i-am văzut sărind într-o maşină şi luând-o în direcţia primelor blocuri din Sector Sur. Am cărat, una câte una, cele patru roţi risipite pe câmp. Le-am aşezat una peste alta, lângă maşina de care aparţineau. Tremuram tot şi eram mort de oboseală. Aveam mare nevoie să mă aşez undeva unde să nu plouă şi să fumez o ţigară. Trebuia să mă gândesc, în viaţa mea nu montasem o roată. Dar mai întâi era obligatoriu să repar gardul. Pe când legam bucăţi de sârmă, a apărut şi Marquesa lătrând. Îşi revenise. I-am mângâiat capul superb. Gestul meu a liniştit-o. Kaiser şi Tacone păstrau distanţă faţă de mine. Supărat că nu ieşiseră pe urmele hoţilor, îi certasem. Când se scuturau, păreau fântâni arteziene.

Dimineaţa, i-am povestit lui Rafael ce păţisem peste noapte. A părut mulţumit, dar a zis că e preferabil să fiu mai pe fază, să dau atenţie câinilor, ei latră imediat ce se apropie cineva de gard. M-am dus la culcare. Eram frânt de oboseală, dar mulţumit că îmi dovedisem utilitatea. Eram paznicul acelui loc. Acel loc devenise casa mea. Şi eu, în casa mea, am nevoie de linişte.

Rafael m-a învăţat să montez roţi, să le iau, să le pun. Îmi arăta şi explica cu repeziciune, dar simplu şi precis. Am prins repede mişcarea. Nu îi venea să creadă că nu mai făcusem aşa ceva vreodată. Când a auzit că nu am nici permis de conducere, a rămas stupefiat. Eşti analfabet, omule, mi-a zis. A stat de mine să învăţ să conduc. Mi-a promis că dacă învăţ repede, mă trimite în ţară să-mi iau permisul, totul pe banii lui. M-a vârât într-o maşină şi mi-a arătat pedalele, mi-a arătat la ce foloseşte fiecare, apoi cum stă treaba cu schimbătorul de viteze. Pentru prima zi e suficient, a zis. În zilele următoare, am trecut la altă fază. Rafael îmi spunea ce să fac, iar eu încercam să fac cât mai bine. Apăsam ambreiajul, băgam în viteză, acum fii foarte atent, zicea Rafael, începi să accelerezi fără să laşi ambreiajul, accelerezi, fin, foarte fin şi în timp ce accelerezi, laşi încet ambreiajul, acum e foarte important să-ţi coordonezi mişcările. Apeşi încet acceleraţia, laşi uşor ambreiajul. Făceam toate astea la rece, vreau să zic fără ca motorul să fi fost pornit. Şi cum nopţile erau încă lungi, primăvara ploioasă iar singurătatea mă scotea uneori din minţi, stăteam cu orele în câte o maşină şi exersam la rece. Dă-i cu ambreiajul şi dă-i cu acceleraţia. Când mă dureau picioarele de la atâta condus, treceam la comenzile de pe bord. Luam o cheie din rastel, de obicei cheia de la o Mazda roşie pe care o preferam datorită instalaţiei de muzică, puneam contactul, ascultam radioul şi luam la rând butoanele: faruri, ştergătoare de parbriz, semnalizare, avarii, fază scurtă, fază lungă, claxon. Găsisem o jucărie pe măsura singurătăţii mele. Nu eram silit să vorbesc. Trebuia doar să fac bine ceea ce trebuia făcut. Când m-am hotărât să mai învârt o dată cheia în contact, eram convins că pot conduce o maşină. Ceea ce s-a şi întâmplat. Pur şi simplu, am început să dau ture cu acea Mazda roşie. Nu mai mult de viteza a doua şi cu motorul turat de credeam că acum crapă. Când am trecut din a doua în a treia, am avut pentru prima dată senzaţia de viteză. Am călcat frâna, a murit motorul. Apoi m-am obişnuit şi cu a treia. Am trecut la parcări. Şi asta a fost tot. Învăţasem să şofez. I-am zis lui Rafael. Hai să te văd, a zis. A scos din parc un Land Rover Santana, o maşină de teren robustă, veche. S-a aşezat în dreapta mea şi mi-a zis să o iau peste câmp. Între firma lui şi autostradă erau câteva sute de metri de teren viran. Dădeam ture de nebun. Treceam fără grijă peste bolovani şi gropi. Rafael nu se mai urca lângă mine, ci pe capotă, în picioare, sprijinit de parbriz şi din când în când ridica piciorul drept şi atunci trebuia să o iau la dreapta, apoi ridica piciorul stâng şi trebuia să fac stânga. Uneori, fără ca Rafael să ştie, ieşeam noaptea pe câmp şi cu viteză maximă, adică vreo 90 de kilometri la oră, făceam ture după ture, fascinat de străfulgerările ierbii, pietrelor, iepurilor. Când oboseam, parcam maşina între parc şi depozitul firmei de transport, TDN, stingeam farurile, opream motorul şi mă bucuram de ploaie dacă ploua, de lună dacă era lună, de stele dacă se vedeau pe cer, de singurătate, dacă nu mă apăsa.

Se împliniseră trei luni de când eram în Spania. Un bilanţ făcut la repezeală arăta cam aşa: aveam de lucru, învăţasem spaniola, învăţasem să şofez, aveam ce mânca şi unde dormi, dar nu adunasem niciun bănuţ. Şi, foarte important, nu scrisesem un rând. Încă mă simţeam pe altă lume, încă nu îndrăzneam să mă arăt ziua, în sinea mea îmi spuneam că sufăr de complexul Dracula, doar veneam din Transilvania, de la poala pădurii. Apoi Rafael s-a săturat să-mi tot aducă ţigări, pâine, sucuri, cafea, alimente, ba uita de una, ba de alta. Aşa că într-o duminică dimineaţa, am ieşit pe poarta firmei şi am pornit pe jos, la întâmplare. Eram ca un copil care învaţă să meargă, ca un convalescent care nu ştie dacă să se bucure deja pe deplin sau să rămână circumspect. Treceam pe străzile Córdobei, cea îndepărtată şi singură, şi asta era legătura mea cu acel oraş: şi eu eram departe şi singur.