© 2016 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6486-3

ISBN PDF: 978-973-46-6487-0

ISBN print: 978-973-46-3156-9

Coperta: Radu Răileanu

Designul copertei: Radu Răileanu în colaborare cu High Contrast

Pe copertă : desen de Gheorghe Crăciun

Fotografii şi documente: din Arhiva Crăciun

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Notă asupra ediţiei

Volumul inedit pe care îl publicăm acum în cadrul Seriei de autor se află în computerul personal al lui Gheorghe Crăciun, într-un folder intitulat „Cărţi în lucru”, alături de alte proiecte, la fel de valoroase¹. În interiorul folderului „Imagini, litere şi documente de călătorie” există un alt folder, „carte”, unde pot fi găsite două documente word, unul „carte_ok” – cu 189 de pagini, salvat în 2 august 2006, care stă la baza volumului pe care îl aveţi în faţă – şi un alt document word, „Documente de călătorie_carte”, cu mai puţine pagini (doar 125), unde se regăsesc doar unele dintre textele incluse în prima variantă. Folderul mare conţine mai multe variante de sumar, precum şi articole disparate, nu toate prezente în ambele versiuni ale cărţii. Cele patru variante de sumar, reproduse în Addenda, reflectă travaliul îndelung al autorului, preocupat să găsească nu doar titlul potrivit, ci şi o structură care să corespundă ideilor sale. Cu siguranţă, dacă ar fi trăit, George ar fi continuat să lucreze la cuprinsul acestei cărţi, ar fi adăugat probabil şi alte texte şi ar fi renunţat la unele dintre cele incluse în sumar.

Ediţia de faţă reproduce conţinutul documentului menţionat mai sus, aflat în computerul autorului, atît în ceea ce priveşte textele propriu-zise, cît şi ordinea succesiunii lor. Am eliminat însă din cuprins următoarele patru secvenţe: „Confesiunile unui resemnat”, „Varşovia, Andrzej Stasiuk şi «plictiseala» comunistă”, „În căutarea altui final” – apărute anul trecut în Scriitorul şi Puterea – şi „În căutarea scrisului încet”, inclus de autor în Doi într-o carte. Fragmente cu Radu Petrescu şi Mircea Nedelciu. Pentru că majoritatea textelor au apărut în presa culturală, am precizat de fiecare dată data şi locul apariţiei. „Două secvenţe LBE 2005” vede, aici, pentru prima oară lumina tiparului, textul fiind transcris de autor dintr-o agendă cu însemnări personale.

Una dintre particularităţile volumelor din Arhiva Crăciun – atît cea de hîrtie, cît şi cea electronică – este mobilitatea textelor, care circulă frecvent dintr-un volum în altul. Este ceea ce face decizia editorului mai dificilă, căci reluarea aceluiaşi text (şi, uneori, a mai multor texte) în cuprinsul unor volume diferite (două sau chiar mai multe) comportă unele riscuri. Deşi în volumele antume regăsim această practică – „migraţia” textelor –, autorul a operat modificări, astfel încît arareori forma acestora a rămas aceeaşi pretutindeni. Iată, de pildă, „Formula lui Orlando”, care apare într-una din variantele de sumar ale acestui volum, a fost publicată de George în Doi într-o carte, dar intră şi în alcătuirea unui alt volum inedit, aflat în folderul „Proze scurte”, alături de alte texte, precum: „În Sighişoara, lîngă Turnul cu Ceas”, „Jurnal – Krems ianuarie 2004”, „Ziua în care am început să scriu”, „Scrisul încet”, „Varşovia, Andrzej Stasiuk şi «plictiseala» comunistă”. În folderul „Proze scurte” se află cîteva texte al căror conţinut a intrat, fragmentar, în Reducerea la scară, fiind ulterior reluate şi augmentate în Trupul ştie mai mult.

Orice incursiune în computerul personal al autorului şi în Arhiva de hîrtie este, în aceste condiţii, o „probă a labirintului”, furnizînd surprize la tot pasul. Perfecţionist, Gheorghe Crăciun îşi rescria textele ori de cîte ori le transcria. Uneori, modificările erau substanţiale, alteori minimale (un cuvînt era înlocuit cu altul, apt să redea mai exact o nuanţă).

Atunci cînd am alcătuit Addenda, am încercat să aduc laolaltă cît mai multe dintre textele avute în vedere de George pentru acest volum – deci şi pe acelea ale căror titluri apar în diferitele variante de sumar. Dintre textele care corespund ca tematică celor incluse de autor în cuprinsul volumului Imagini, litere şi documente de călătorie, le-am lăsat deoparte doar pe cele care intră în următoarele categorii:

• cele apărute deja în volume antume ce vor fi reeditate în cadrul acestei Serii;

• cele pe care George le-a inclus în alte volume inedite, ce vor vedea lumina tiparului în cadrul prezentei Serii de autor.

Toate textele care apar în Addenda, separate astfel de corpusul volumului „la cheie” aflat în computer, au fost recuperate fie din diferitele variante de sumar, fie din dosarele existente în Arhiva de hîrtie, precum şi din paginile Observatorului cultural, provenienţa lor fiind indicată de fiecare dată. Pentru că o decizie în legătură cu ordinea introducerii acestor pagini în cuprinsul volumului de faţă a fost dificilă, am optat pentru crearea celor două secţiuni – „Imagini” şi „Litere şi documente de călătorie” – care să reflecte structura volumului propriu-zis: articole despre pictori şi expoziţii pe de o parte şi, pe de altă parte, pagini autobiografice, pagini de jurnal, autoficţiuni (precum „O zi de primăvară”) şi poemul inedit.

Toate titlurile de aici (cu excepţia poemului) îi aparţin autorului.

Toate notele de subsol îi aparţin editorului.

Textelor de aici le-am adăugat fotografii din Arhivele Crăciun şi Ion Dumitriu, pentru care le mulţumesc atît Oanei Crăciun, cît şi lui Radu Dumitriu.

Carmen Muşat

1. Despre acest folder şi conţinutul lui am vorbit pe larg în articolul „Arhiva Crăciun”, publicat în volumul coordonat de Andrei Bodiu şi Georgeta Moarcăs, Trupul şi litera – explorări critice în biografia şi opera lui Gheorghe Crăciun, Cluj-Napoca: Casa Cărţii de Ştiinţă, 2012, pp. 273-297. Am reprodus acolo toate propunerile de sumar pe care le-am descoperit în folderul respectiv, inclusiv cele patru variante de sumar pentru volumul de faţă.

Un autor de interfaţă

Cultural vorbind, Gheorghe Crăciun a fost unul dintre cei mai avizi cititori şi hermeneuţi ai literaturii noastre, cu o viziune organică asupra fenomenului literar autohton, interesat să pună în evidenţă elementele de continuitate şi punctele de turnură. Prozator şi poet, eseist subtil şi original, critic de artă de mare rafinament, teoretician şi profesor universitar, posesor al unei solide culturi literare, teoretice şi filosofice, el a ştiut să articuleze o operă de o impresionantă unitate în diversitate. Mai mult decît atît, el a fost probabil, dintre scriitorii contemporani, cel mai deschis şi permeabil la discursurile celorlalte arte: fotografie, film, arte vizuale, muzică, televiziune (dacă putem include televiziunea, desigur, în categoria artelor). Prietenia care l-a legat de Ion Dumitriu, Teodor Rusu şi Marin Gherasim, de Mircea Nedelciu, Ioan Flora şi Mircea Tiberian a modelat în bună măsură şi ritmul scrierilor sale (şi îmi aduc aminte cum suna vocea autorului, citind din Pupa russa, acompaniat de Mircea Tiberian la pian: cuvintele se înlănţuiau ritmic, vocea dobîndea inflexiuni muzicale, devenind cînd impetuoasă şi sacadată, rostogolind cuvintele şi împingîndu-le parcă în aer, din ce în ce mai repede, luptîndu-se cu concreteţea consoanelor, cînd şoptită, tărăgănată, abia tîrînd cuvintele la capătul fiecărei respiraţii). Crăciun şi-a dorit întotdeauna să imprime scrisului său sonoritatea şi ritmurile specifice muzicii şi a încercat, constant, să facă din cuvîntul scris cel mai performant instrument de reprezentare a diversităţii realului.

Există un paralelism evident între căutările pictorilor de la Poiana Mărului – interesaţi să surprindă cele mai mici detalii ale obiectelor, un fel de hiperrealism ce le făcea aproape de nerecunoscut, ca atunci cînd, privind printr-un microscop, ai impresia că vezi, într-o moleculă de apă, peisaje spectaculoase, populate de creaturi ciudate – şi cele ale prozatorilor Gheorghe Crăciun şi Mircea Nedelciu (foarte apropiat, şi el, de Ion Dumitriu). Pictura, fotografia, filmul, televiziunea sînt limbaje artistice al căror impact asupra prozei generaţiei ’80 ar merita un studiu aprofundat. Asemeni bunului său prieten, Mircea Nedelciu, alături de care frecventa, în anii studenţiei, Cineclubul de la Casa Studenţilor, Crăciun era pasionat de tehnica fotografică şi de cinematografie, îl interesau filmările cu încetinitorul, care descompun mişcarea atît de mult, încît o secundă, în timp real, poate fi redată într-o unitate de timp şi de 20 de ori mai mare. De altfel, în Acte originale, copii legalizate şi, mai tîrziu, în Mecanica fluidului, Compunere cu paralele inegale şi Frumoasa fără corp, a încercat adeseori să spargă limitele impuse de naraţiune, înlocuind adesea narativul cu descriptivul, rezumatul cu lista, efectul imediat fiind acela de implozie a naraţiunii şi de dilatare a timpului şi a dimensiunilor lumii reprezentate. Pentru el, e mai mult decît evidentă afinitatea profundă dintre artele vizuale şi literatură.

Aparent foarte disparate, textele reunite aici au un numitor comun: toate vorbesc despre Gheorghe Crăciun şi despre prietenii săi, scriitori şi pictori, ale căror lucrări fac obiectul interesului avid al autorului. Căci Imagini, litere şi documente de călătorie este, în primul rînd, o carte cu prieteni, care oferă o perspectivă inevitabil subiectivă asupra literelor, artelor şi ideilor contemporane. Este, în acelaşi timp, şi o oglindă a spiritului creator, căci Crăciun a inserat aici mai multe „documente de călătorie” – care nu sînt altceva decît „acte de identitate” sui generis: fragmente autobiografice, răspunsuri (scurte) la întrebări anume din interviuri mai ample, însemnări ale unor călătorii prin ţară, dar şi prin lume, evocări ale unor întîlniri cu personalităţi artistice din alte spaţii culturale şi pagini de introspecţie. Este un „ochean întors” către alţii şi către sine, compozit, dens şi surprinzător din foarte multe puncte de vedere, o „foaie de parcurs” în spaţiul cultural al ultimelor trei decenii, în care personajele principale sînt figuri de prim plan ale vieţii artistice de la noi, dar şi din afara ţării (precum Maurice Nadeau, Serge Fauchereau, Odile Serre, Andrzej Stasiuk şi alţii). Cu siguranţă, dacă autorul ar fi trăit, sumarul volumului de faţă ar fi arătat, probabil, uşor diferit de ceea ce avem acum (vezi Nota asupra ediţiei).

Multe dintre paginile incluse aici au apărut iniţial în diverse publicaţii, între 1982 şi 2006, altele văd acum pentru prima dată lumina tiparului. Convins că în orice rînd scris, oricît de neutru din punct de vedere personal, există o dimensiune pronunţat autobiografică, Gheorghe Crăciun şi-a conceput cărţile ca pe nişte succesive (adeseori simultane) lepădări de piele. S-a investit în prietenie şi în cultură cu pasiune şi devotament ce transpar din fiecare cuvînt aşternut pe hîrtie. Am mai spus-o şi nu ezit să repet, cred că în foarte multe privinţe – şi desigur în alt context spaţio-temporal – Gheorghe Crăciun aminteşte de D. H. Lawrence prin deschiderea faţă de artele vizuale (pictură şi fotografie), prin preocuparea pentru corporalitate, abordată dintr-o perspectivă fenomenologică, ca şi prin obstinaţia cu care încearcă să transfere în scris biografia sa corporală şi mentală. Asemeni celebrului scriitor britanic, Crăciun este interesat de pictură şi urmăreşte fenomenul artistic contemporan lui cu atenţia cuiva care încearcă să transpună în scris ceva din concreteţea vizuală a picturii. Observaţiile lui despre lucrările lui Ion Dumitriu, Marin Gherasim sau Horia Bernea sînt profunde şi dovedesc o capacitate rarisimă de înţelegere a limbajului vizual. Judecăţile lui de valoare sînt pe cît de simplu formulate, pe atît de exacte şi pătrunzătoare. Fără să fie un critic de artă „specializat”, Crăciun se comportă ca un receptor atent şi implicat, un maestru al comprehensiunii care are intuiţia exactă a valorii şi ştie să „citească” un tablou şi să-l interpreteze magistral. Comentariile sale surprind de fiecare dată esenţialul atît în ceea ce priveşte „subiectul” ales, cît şi efectele diverselor tehnici la care recurge pictorul. Pe scurt, fie că vorbeşte despre poezia lui Ion Mureşan, despre proza lui Radu Cosaşu sau despre călătoria pe dealurile de la Poiana Mărului, împreună cu fiul său, Vlad, şi cu pictorul Teodor Rusu, fie că vorbeşte despre Dealul lui Bernea sau despre umbrele, şurile şi grinzile din tablourile lui Ion Dumitriu, Crăciun este un scriitor deprins să privească şi să asculte: nici un acord fals, nici o urmă de afectare, nici o ezitare în interpretare.

Imagini, litere şi documente de călătorie nu este un volum de memorii, nici jurnal propriu-zis nu este şi nici autoficţiune, nici critică de artă sau critică literară nu e. Aşa cum ne-a obişnuit deja în unele dintre cărţile sale antume (Mecanica fluidului, Doi într-o carte, În căutarea referinţei), ieşind „din armura primei sale sintaxe”¹ marcat experimentale, Crăciun elaborează edificii originale, adunînd laolaltă elemente scripturale diverse: de la notaţia diaristică la eseul erudit, de la instrumentele criticului la cele ale prozatorului. Reconstituirea unei excursii în Poiana Mărului, într-o zi de primăvară, aduce la suprafaţă ipostaze distincte ale autorului, căci, deşi evocă un episod din biografia sa, prozatorul nu se dezminte nici o clipă, stînd la pîndă în fiecare frază. Fără să fie ficţiune sută la sută, fiecare pagină din cele incluse în acest volum e literatură de cea mai bună calitate, scriitură policromă şi simfonică. Chiar şi în comentariile critice pe marginea unor cărţi sau a unor expoziţii, se simte umbra Autorului care, vorbind despre alţii vorbeşte în bună măsură şi despre sine. Sub pretextul investigării unor modalităţi diverse de expresie artistică şi, concomitent, a propriei identităţi auctoriale, Crăciun construieşte, din nou, o „carte în mişcare”, un puzzle surprinzător prin diversitatea tematică şi a registrelor discursive. Reticent în a-şi include cărţile într-o categorie anume, Gheorghe Crăciun preferă să recurgă la termeni precum „compoziţie” (Doi într-o carte) , „construcţie” (Mecanica fluidului) sau „compunere” (Compunere cu paralele inegale), subliniind astfel particularitatea formulei pe care o propune cititorului. Fără altă legătură aparentă cu excepţia „fluidului” identităţii auctoriale care le leagă, textele reunite aici spun, ca într-un canon, povestea literaturii şi artei româneşti contemporane, într-un decupaj subiectiv, orgolios subiectiv, dar nu mai puţin semnificativ.

Căci este evidentă şi aici, la fel ca în volumele deja citate, obsesia de a transforma biografia corporală şi mentală a autorului într-o ontologie a corporalităţii şi, în egală măsură, „într-un spaţiu sintactic, lingvistic”, capabil să reţină, să păstreze şi să transmită secvenţe existenţiale şi idei, imagini şi „documente de călătorie”, într-un „ambalaj” lingvistic inevitabil.

Scrisul ca spaţiu de refugiu şi de salvare – iată una dintre constantele operei literare a lui Gheorghe Crăciun, al cărei ecou e perceptibil şi în paginile volumului de faţă. Transpare şi aici aceeaşi nevoie de a captura preaplinul fiecărei clipe, bucuria pe care o produce lectura unei cărţi, comunicarea cu prietenii, contemplarea unui tablou sau a unui peisaj din realitatea imediată. Scrisul reface unitatea subiacentă a lucrurilor, dincolo de fragmentaritatea aparentă şi, astfel, conferă sens acumulării aleatorii de momente biografice. Conştient de propria sa fragmentaritate, autorul încearcă să depăşească contratimpul dintre viaţă şi limbaj: „Sînt un fragment de existenţă. Sînt o ficţiune, propria mea ficţiune. Sînt un om întreg, dar care prin natura lucrurilor, adică a vieţii, nu poate fi niciodată conştient – indiferent de situaţie sau de moment – decît de zona de existenţă îngustă, aprioric determinată, în care se mişcă, e prezent” scrie el în debutul unei secvenţe extraordinare, „Fragmentul ca senzaţie, stare de conştiinţă şi procedeu ontologic”. Denunţînd „rezistenţa la semnificaţie pe care lumea o opune limbajului”, Gheorghe Crăciun formulează, tot aici, o serie de întrebări suplimentare, menite să scoată în evidenţă distanţa dintre cuvînt şi lume pe de o parte şi, pe de altă parte, capacitatea imaginii – consubstanţială lumii – de a compensa incompletitudinea limbajului: „Dacă limba obişnuită ar fi la rîndul ei durativă, procesuală, o parte din literatură ar deveni inutilă. Literatura în întregul ei ar căpăta alte funcţii. Şi atunci să ne căutăm refugiul în spaţiul imaginii (semnul grafic gestual, desenul şi pictura), pentru a institui aici o formă satisfăcătoare de reprezentare a ceea ce nu poate fi spus prin cuvinte? Condamnaţi la reducţie ontologică şi univocitate, să evadăm resemnaţi în teritoriul artelor vizuale, pentru a regăsi aici fragmentarismul plenar?”

Dens, divers, debordînd de intensitatea specifică a frazei „semnate” (în sens derridean) Gheorghe Crăciun, volumul de faţă adaugă o nouă dimensiune operei acestui scriitor mereu actual, mereu surprinzător şi de o incontestabilă originalitate, care a încercat (şi a reuşit cu asupra de măsură) „să deseneze” lumea, desenîndu-se/ transcriindu-se pe sine.

Carmen Muşat

1. Expresia îi aparţine lui Gh. Crăciun, care o utilizează în Prefaţa la Mecanica fluidului. „Armura primei mele sintaxe” face referire la primul său volum experimental, Fragmente din istoria trupului meu, nepublicat pînă azi, aflat în Arhivă.

Ziua în care am început să scriu¹

Nu cred că există în mintea mea, în corpul meu o astfel de zi: ziua în care am început să scriu, şi asta pur şi simplu pentru că nici acum, după mii de pagini scrise şi cîteva cărţi publicate, nu ştiu ce este scrisul. Mai precis, n-am înţeles nici acum ce este scrisul ca literatură. Ori de cîte ori încep să scriu ceva e ca şi cum aş face-o pentru prima dată. Nu inspiraţia e genuină, ci actul de a scrie.

Altfel, fireşte, nu se poate să nu fi existat şi în biografia mea exterioară o astfel de zi în care să fi simţit că o frustrare, o idee confuză, un sentiment difuz, o problemă, un vis sau o spaimă, o bucurie sau o nostalgie nu pot fi altfel aşezate în structură decît prin scris, prin scriitură. Cînd s-a întîmplat cu adevărat aşa ceva nu ştiu, pentru că dezechilibrele vieţii mele, pozitive sau negative, se manifestă continuu ca o nevoie de a pune mîna pe creion şi hîrtie, ca o nevoie de cuvinte care să se vadă, exteriorizate, îngheţate în propria lor formă, fixate o dată pentru totdeauna în transparenţa lor implacabil opacă.

Nevoia de a scrie devine astfel curajul de a înfrunta opacitatea fenomenelor vieţii. Este curajul de a ataca cu mintea ceea ce ştie, totuşi, trupul, deşi el pare lipsit de posibilitatea de a spune ceea ce ştie. Îmi ţîşnise cîndva spontan de sub vîrful peniţei, într-o proză avînd ca subiect copilăria, această propoziţie: trupul ştie mai mult. Apoi unii critici au profitat de ea, au încercat să speculeze inteligent asupra disponibilităţilor mele. Însă pentru mine e limpede şi acum că într-adevăr trupul meu ştie mai mult decît mine, pentru că el înţelege altfel decît mine (Roland Barthes spunea cu mai multă îndrăzneală: „trupul meu gîndeşte altfel decît mine”, dar să nu uităm că şi Sfîntul Pavel ne-a transmis această revelaţie: „văd în mădularele mele o altă lege, care se luptă împotriva legii primite de mintea mea”, Rom., 7:22) şi ceea ce înţelege el intră în contradicţie nu cu facultăţile mele logico-gramaticale, ci cu capacitatea mea de a administra la maximum de potenţial aceste facultăţi.

Ziua în care am început să scriu? Aceasta poate fi o zi în care să fi vrut pentru prima dată să văd (fixînd cuvintele pe hîrtie) în ce măsură limbajul meu se poate suprapune peste psihicul meu sau peste experienţele mele sau peste imaginarul meu de fiinţă imatură gata de orice bovarism şi de orice evadare. Dar nevoia de a scrie vine şi din curajul de a înfrunta opacitatea limbajului, semantica grosieră a cuvintelor de fiecare zi.

Să revin însă chiar la origini, la contextele scrisului, la culisele lui infrapsihice. Nu va fi vorba în continuare de date cronologizate, de momente precise. Am o memorie proastă, întoarsă spre interior, mult prea marcată somatic. N-am înţeles niciodată ce ar putea însemna pentru tine ca om să faci halte în timp, în ce constă, temporal vorbind, caracterul crucial al unui moment crucial, la ce foloseşte pentru fiinţa mea timpul mecanic, timpul citit în calendar sau pe ceas. Reperele mele pentru oameni, întîmplări, stări, evenimente rămase în memorie nu sînt calendaristice. Ceea ce există şi vine în atingere cu mine are sau nu are puterea de a mă impresiona. Jucîndu-mă puţin cu cuvintele, aş putea spune: „sînt impresionat, deci exist” sau „asta mă impresionează, deci există”. Asta e în fond lumea scriitorului: o colecţie ca şi infinită de impresii – ideile înseşi fiind nişte impresii abstracte – care bat la porţile limbajului, ale vizibilului. Pentru mine ideea de şcoală este ideea de cerneală care este ideea de scris care este ideea unei culori anume ce lasă pe pielea ta o amprentă. Amprentele sînt profesionale, spune memoria mea de copil. Corpul hornarului e acoperit de funingine, mîinile bunicii care a spălat rufe sînt albe şi fragile, munca la adunatul fînului îi face pe oameni verzi-cenuşii şi foşnitori, femeia care face cozonaci e şi ea galbenă ca gălbenuşul de ou pe care îl întinde peste aluatul împletit din tăvi, măcelarul e acoperit de sînge chiar şi sub haine, faţa perceptorului are culoarea teracotei ca şi servieta lui, cizmarul are culoarea pantofilor pe care îi repară, iar elevii sînt albaştri ca cerneala. Remember:

Lîngă un gard, pe Strada Mare, nu departe de casă, lîngă un gard înalt, în umbră, pe pămîntul umed – cerneală, o sticlă de cerneală spartă în care-mi mînjesc degetele să pară că şi eu sînt la şcoală. Pentru cine fac asta, pentru prietenii şi cunoscuţii mei, pentru părinţi? Sticla spartă n-o văd în minte, văd cerneala albastră, vîscoasă, un soi de noroi colorat cu care îmi frec degetele. Mă văd ciucit lîngă gard, în pantaloni scurţi, mă văd în umbră cercetînd o porţiune de pămînt care nu se usucă niciodată. E umezeala iscată de umbra gardului. Soarele, lumina există doar pe partea cealaltă a drumului. Ceea ce fac trebuie într-adevăr să se întîmple în umbră, să nu mă vadă cineva pentru că atunci n-aş mai putea spune că şi eu sînt la şcoală, acolo unde copiii folosesc cerneala. O folosesc la scris, cred că ştiu şi asta. Dar felul cum mă murdăresc cu cerneală ar vrea să arate mai mult decît atît, că eu muncesc cu cerneala, pentru mine ea e o materie care indică o profesie ca şi negreala fumului pentru coşar. (13 februarie 1993)²

Fragmentul de mai sus e o însemnare din urmă cu cîţiva ani. Acum pot trage şi o concluzie: Va să zică eşti copil, dar un copil pervers, care îşi murdăreşte degetele cu cerneală pentru a părea mai mare, pentru a avea astfel mai multă putere, pentru a deveni altcineva.

Şi după experienţa cernelii, experienţa literelor zgîriate pe pereţi, pe garduri, pe pămînt cu vîrful unui cui. A mare cu siguranţă, şi tot felul de alte „desene” sub formă de litere. Totuşi, nu mi-a plăcut să învăţ să scriu la şcoală, în clasele primare. Nu mi-a plăcut de la bun început stereotipia scrisului, monotonia lui. Am crezut cu naivitate, înainte să învăţ să scriu, că scrisul e un alt mod de a desena, o altă formă a libertăţii tale de a face pe hîrtie semnele care îţi plac, care îţi vin. Am descoperit repede că scrisul nu înseamnă putere, ci puterea de a avea putere, dar că această putere o pot avea toţi. De unde revolta împotriva alfabetului rămasă în fiinţa mea ca o durere surdă şi devenită certitudine abia din momentul în care am început cu adevărat să scriu proză. Dar la această revoltă exteriorizată am ajuns cu mare lentoare, după ce am consumat toate mimetismele cu putinţă ale ideii de literatură în vitrină de sticlă din manualele şcolare.

Am început să scriu pentru că aveam încredere în limbaj şi, de la un moment dat încolo, am continuat să scriu pentru că nu mai aveam încredere în limbaj. Şcoala m-a făcut să descopăr caracterul ceremonial al limbajului, emfazele versificaţiei, retorica şi prozodia elementară, poeziile sforăitoare, zornăitoare, cu sclipici şi clopoţei. Multă vreme am crezut că totul e un spectacol de cuvinte bine găsite, confundînd scrisul cu fandoseala. Am început să versific şi eu încă de prin ciclul gimnazial. Era o formă de seriozitate şi distincţie. Sufeream de lipsa mea de strălucire, voiam să strălucesc deşi eram un timid. Şcoala n-a făcut altceva decît să mă îndepărteze de propria mea sensibilitate, de care uneori mi se făcea ruşine. Pentru a scrie, nu eram un om suficient de cult, nu cunoşteam suficient de multe cuvinte, n-aveam răbdare prozodică şi nici destui anticorpi pentru plictiseală. Nimic mai plictisitor decît limbajul primit fără nici o rezervă, aşa cum ţi se dă. Am început să scriu descoperind repede că nimic nu poate fi mai anost decît scrisul şi că virtuozitatea scrisului la autorii pe care îi citeam e semnul unei mari plictiseli.

Noroc cu suferinţele existenţiale, erotice, intelectuale, morale, semantice ale vîrstelor prin care am trecut. Ele mi-au alimentat o vreme plictiseala scrisului. Căutam simboluri, imagini, cuvinte, un ton, o încetineală numai a mea, căutam diferenţa în planul unui limbaj despre care nu ştiam că mai întîi trebuie desfiinţat ca limbaj dat pentru a deveni limbajul tău. Am fost un poet mimetic, am respectat literatura, mi-am făcut caiete de versuri, caiete de rezumate, caiete de citate celebre, caiete cu cuvinte dialectale, caiete în care copiam poeziile care-mi plăceau. Nu mă mai săturam de atîta plictiseală ceremonioasă, dar era şi asta o fugă de plictiselile şi vulgarităţile vieţii. De tristeţile ei. Apoi, pe la 20 de ani, am început să înţeleg această idee pe care mult mai tîrziu am descoperit-o şi scrisă de mîna lui Roland Barthes: „Este scriitor cel pentru care limbajul constituie o problemă, cel care îi simte profunzimea, şi nu instrumentalitatea sau frumuseţea”. Dar cît de greu am ajuns aici, la mecanismele limbajului. Le-am înţeles cu adevărat abia după ce am început să ţin seama de mecanismele lingvistice ale corporalităţii, de faptul că adevărul limbajului e adevărul corpului şi că adevărul acesta e o realitate evanescentă, incertă, inacceptabilă. Mi-au trebuit cîţiva ani de poezie aseptică, hepatică, descărnată, antilirică, insipidă, minoră, marginală, albă şi transparentă, egoistă şi banală, orgolioasă şi monotonă, tranzitivă şi lipsită de asperităţi, alunecoasă, cîlţoasă, apoasă, semiotico-analitică, logico-epidermică, lexicalo-sensibilă, scrisă pe faţa interioară a pachetelor de ţigări, pe manşete de ziare şi hîrtie de ambalaj, pe foi dictando şi coli albe mîzgălite cu desene haşurate, mi-au trebuit ani buni pentru a ajunge să înţeleg problema sîngelui limbajului, caracterul corp-alfabetic al scrisului. La 26 de ani părăsisem deja poezia, experimentam, scriam proză, un fel de proză. Remember II:

Am devenit prozator între 1974-1978, vara, în vacanţe dezabuzate, plictisitoare, în „chilia” mea de la Tohanu Vechi, refugiat strategic între cărţi şi prăfoase colecţii de reviste, ros de ambiţia unui limbaj adamic, isterizat cromatic de cerga portocalie a patului pe care zăceam ore în şir, calmat intermitent de zborul vrăbiilor şi de aerul rece, verzui ca o apă de acvariu, al curţii.

Am devenit prozator oferindu-mă prizonier unei camere veşnic cu uşa deschisă, albă şi friguroasă, vulnerabilă tuturor zgomotelor, eu ascunzîndu-mă în ea şi fumînd, gîndindu-mă cu încetineală la mine ca la un păianjen solitar secretîndu-şi paralizanta-i sintaxă, ca la un fel de aparat de percepţie asediat de vuietul străzii pe care treceau betoniere şi maşini cu buşteni, care-mi sugea în vîrtejul ei monoton efulguraţii şi gînduri, amintiri şi plăceri. Am mai păstrat în memoria acelor recluziuni programate şi foşnetul umezelii evaporîndu-se tulbure din stivele de scînduri, culoarea albastră, violet de albastră a munţilor ce mă înconjurau. Toate acestea nu erau lucruri noi pentru mine, dar ele nu se puteau povesti şi nu mai aveau nici o şansă să devină poezie. Aşa că am fost obligat să învăţ să vorbesc.

Dar am devenit prozator şi în nacela cosmică a bucătăriei noastre din Braşov, într-o locuinţă sufocantă, liliputană, provocînd în orice clipă toate atingerile cu putinţă, în care mă întorceam de fiecare dată cu senzaţia că mereu am uitat ceva esenţial şi că nici măcar Wittgenstein nu are dreptate, în care eşuam de pe autobuzele şi trenurile mele navetiste ca din tot atîtea aventuri imposibil de verbalizat. Am devenit prozator aproape fără să-mi dau seama, înconjurat de minimale piese de mobilier, de perdele şi vase, de jucăriile copiilor şi caiete de teze, acoperit ca de o apă continuă de bolboroseala radioului şi fîşîitul nevrotic al gazului metan. Vibrau în mine, incomode şi lipsite de sens, propria mea tinereţe insurgentă, scene din satul Nereju, frunzişuri de pădure, puzderii de obligaţii mărunte. Mă transformasem în cutia de rezonanţă a unei curţi interioare în trepte, cu o suprafaţă meschină, rece ca un coridor de puşcărie, de o fantastică impudoare, în care orice sunet se repercuta înmiit. Aşa că am devenit prozator, am vrut să înţeleg mai mult, să înţeleg o dată pentru totdeauna (acum îmi vine să rîd), am crezut că voi muri repede şi că limbajul e totul, am încercat să(-mi) trăiesc monotonia ca şi cum aş fi trăit pur şi simplu. A fost o încercare neurastenică. A fost o încercare din care am ieşit răvăşit, mai grăbit în mişcări, mai negru la faţă, mai ocupat şi mai plin de dorinţe, pierzîndu-mi dintr-o zi într-alta zîmbetul, dinţii, umorul, umoarea lirică. (16 februarie 1996)³

Însemnarea de mai sus face parte din prefaţa unei cărţi în manuscris în care am adunat toate ratările mele de prozator care începe să scrie şi pe care am intitulat-o Experimente sau mişcări de unul singur sau cum am devenit prozator. Nu ştiu nici acum dacă ar trebui să public sau nu această carte. Rostul ei e de a-mi arăta mie şi numai mie că am fost un prozator care a învăţat să scrie şi că din punctul de vedere al înfruntării dintre corp şi limbaj sînt un prozator care încă învaţă să scrie, deşi de la prima carte publicată încoace unul cu mult mai tolerant, mai tenace, mai răbdător, mai resemnat, mai senin. N-am învăţat încă să scriu, şi iată de ce. Remember III:

Scriu şi-mi aştept cuvintele, alunec în materia adevărului pe care-l caut mai ales cu ajutorul verbelor. Verbele sînt acelea care mă ajută să leg propoziţiile unele de altele, să nu uit coerenţa, să deschid fisuri în zidul limbajului şi să arunc punţi spre nebuloasele de care încerc să mă apropii. Orice ai face însă, subiectul tău, obiectul pe care îl ataci şi vrei să-l discuţi, adică etimologic să-l spargi în bucăţi, rămîne nesigur, impenetrabil. Fapt de care mă conving oprindu-mă din cînd în cînd din scris pentru a căuta unele cuvinte. Ele sînt invariabil adjective. Aproape întotdeauna adjectivele sînt cele care mă blochează. Ceea ce gîndesc se concentrează în verbe. Ideile mele devenind în minte propoziţii se transformă în verbe. Mi se întîmplă să nu pot avea imediat în cap unele substantive, unele fenomene şi lucruri sau unele fiinţe pe care memoria le simte aproape. Pe acestea mi le pot reaminti, forînd cu insistenţă spre ascunzişul lor sigur. Adjectivele par însă să vină dintr-un fel de negură, dintr-un fel de lactescenţă proteică, ele se identifică cu incertitudinea şi în ele se ascunde nesiguranţa. De aceea şi există probabil dicţionare de epitete, pentru a transforma evanescenţa trăsăturilor în tipar exact, dar nu acestea sînt adjectivele de care am eu nevoie. Ce-ul lumii e simplu, tot misterul se află în cum-ul ei. Eu nu-mi amintesc adjectivele, ci le inventez, le dau forma sensibilităţii mele, le fac să mă lase să-mi găsesc pentru o vreme adăpost sub acoperişul lor. Calităţile lucrurilor sînt cuvinte care se constituie într-o materie lingvistică flotantă, cu posibilităţi de actualizare reduse, o materie în care pescuiesc la întîmplare, cu iritare. Prea multă convenţionalitate semantică, limbajul e prea sărac, prea grosolan. Am în vedere în tot ceea ce am spus pînă acum imperativele prozei. Da, cred că asta e. Satisfacţia unei pagini de proză bine scrise apare atunci cînd apare şi senzaţia că toate adjectivele pe care le-ai folosit şi-au găsit în propoziţii locul firesc. (26 decembrie 1996)⁴

Şi totuşi, toate aceste mărturisiri par mai degrabă necazurile unui poet decît ale unui prozator. Unde sînt faptele, evenimentele, întîmplările care m-au condus la nevoia imperioasă de a scrie? Unde să fie? În cuvinte, în schemele narative cunoscute, dar mai ale în sensibilitatea mea mută. Sînt un prozator care a descoperit nevoia de a scrie nu pentru a povesti, ci pentru a vedea cum poate fi ceva povestit exact. Se va spune – aşa cum unii critici au avut deja grijă – că proza mea e una care anunţă proiecte de cărţi ce nu se transformă niciodată în cărţi.

De altfel, observ că şi această confesiune e una care vorbeşte prea puţin despre spaţiile inspiraţiei. Despre ce scriu eu de fapt? Numai despre relaţia dintre corp şi limbaj? Nimic despre lumea socială, nimic despre noua vechea lume românească şi despre problemele ei? Şi cînd am început să scriu proză, n-am simţit şi eu nevoia ca tot prozatorul să vorbesc despre realitatea înconjurătoare?

Ba da, însă ţinînd seama de filtrele şi condiţionările prin care trec toate drumurile noastre către real. Orice atitudine în raport cu ceva e o atitudine marcată corporal, prin senzaţii, emoţii, sentimente, stări, inclusiv stări fiziologice. Ce gîndim e secundar, oricît ar părea asta de paradoxal. Şi apoi, proza nu se face cu mintea şi cu judecata, ci cu fiziologia şi subconştiinţa, cu ajutorul acelor fluxuri narative de imagini depozitate în unghii, în piele, în firele de păr, în sclipirea ochilor şi în bătăile inimii, în timpane şi în tendoane, în amintirile kinezice ale genunchilor şi în porii de pe obraz. Proza se face cu lecturi şi amintiri, cu nelinişti şi ambiţii, cu remake-uri şi explorări, însă nimic din toate acestea nu poate fi conceptualizat, raţionalizat într-o schemă cibernetică. Proza e o înaintare în linie dreaptă în cîmpul unei fiinţe individuale cu etaje, de la social la infrapsihic, de la erotic la fantasmatic, de la perceptiv la intelectiv, capabilă şi de obiectivări sociografice şi de „deliruri” subiective, alternîndu-şi dispoziţiile între căldură şi răceală, între curaj şi demobilizare. Pista de lansare a prozei e corpul, însă acelaşi corp e şi un cîmp de aterizare. Am început să scriu cu adevărat în ziua în care am înţeles că trebuie să mă distanţez de mine pentru a mă putea reapropia, cu o altă privire, de ceea ce am părăsit.

1. O variantă a acestui text a fost inclusă de Gheorghe Crăciun în volumul Reducerea la scară (Piteşti: Editura Paralela 45, 1999, pp. 171-178), în secţiunea ultimă, „Scara de serviciu”, alături de texte confesive, care alcătuiesc un profil auctorial en miettes. În computerul lui George, în folderul intitulat „Cărţi în lucru” există un alt folder, „Proiecte personale”, unde poate fi găsit un document word, „proze scurte”. Aici apare din nou textul „Ziua în care am început să scriu”. (n.ed.)

2. Secvenţă inclusă de Gheorghe Crăciun în Trupul ştie mai mult. Fals jurnal la Pupa russa (1993-2000), Paralela 45, Piteşti, 2006.

3. Textul în italice a fost inclus de autor în Trupul ştie mai mult. Fals jurnal la Pupa russa (1993-2000), ed. cit., pp. 43-45, într-un alt context şi însoţit de alte comentarii. (n.ed.)

4. Fragmentul în italice poate fi regăsit în Trupul ştie mai mult. Fals jurnal la Pupa russa (1993-2000), ed. cit., pp. 163-164 (n.ed.)

Traseu recompus

În vara lui 1990, la prima mea ieşire din ţară, m-am întîlnit cu Dan Culcer la Paris. El m-a dus pentru prima dată la o librarie FNAC, prin zona Halelor, dacă îmi amintesc bine. A fost un şoc, pentru că mă aflam într-un spaţiu cvasilabirintic, întins pe cinci etaje, cu mult mai mare decît binecunoscutele noastre „magazine universale” de inspiraţie comunistă, în care nu vedeam decît discuri (CD-urile reprezentau pe atunci o industrie aflată abia la începuturi), casete audio şi video şi, bineînţeles, cărţi. În spaţiul rezervat literaturilor din centrul şi Estul Europei am descoperit, printre altele, etalate la rînd, în teancuri frumos ordonate, cel puţin şapte cărţi diferite semnate de Soljeniţîn. Aproape cît toate celelalte opuri la un loc ale autorilor estici prezenţi acolo… Am fost fireşte impresionat, fără să ştiu că în 1990 interesul pentru scrierile marelui disident rus era deja, în Franţa, în scădere. Pentru a-mi tempera predispoziţiile patetic-retorice, Dan Culcer m-a invitat să-mi las amprentele pe orice copertă din zecile de volume expuse, urmînd ca a doua zi să revin şi să constat că urmele mele erau tot acolo… Aşa încît acum, la scurtă vreme după o carte publicată în Franţa, mă aflu în postura unui autor care nu-şi face prea multe iluzii. Ştiu că în general autorul român e un bovaric, care visează să-şi vadă o carte tiparită la Paris. Aş minţi dacă aş spune că acest tip de bovarism mie mi-a fost necunoscut. Ca scriitor român simţi nevoia să mai şi evadezi dintr-o cultură prea mică, în mod cert periferică şi, în concretul ei, prea meschină. Simţi cu alte cuvinte nevoia unei confruntări cu o cultură străină, cu un public diferit. Bine, şi ce-i cu asta? Cititorul nu este şi el un om ca toţi oamenii? Este cititorul francez mai profund şi mai cultivat decît cititorul român?

Am reuşit să ajung la Paris chiar în momentul apariţiei acestei cărţi. M-am întîlnit cu Maurice Nadeau, editorul, cu Anne Sarraute (fiica celebrei romanciere, Nathalie Sarraute!), redactorul de carte, cu Odile Serre, traducătoarea, şi cu Serge Fauchereau, prefaţatorul cărţii mele. Nu mai lipsea decît regretatul „desantist” Ovid S. Crohmălniceanu, cel care cu doi-trei ani în urmă scrisese în franceză un mic eseu despre această Composition aux parallèles inégales, rămas în manuscris şi acum…¹

Dar i-am regăsit în Paris şi pe vechii mei prieteni şi colegi de la filologia bucureşteană a anilor ’70: Jean Patringenaru şi Mihai Gaiţă. În urmă cu cîţiva ani, ei au înfiinţat în Cartierul Latin o librărie de carte filosofică (Le Chemin des Philosophes), pe care eram extrem de curios să o cunosc pe viu şi nu doar din relatările unor prieteni comuni. Iniţial mă gîndisem că în această librărie-anticariat aş putea pune în scenă şi o mică lansare a romanului meu. La faţa locului am descoperit însă un spaţiu realmente sufocat de cărţi, în care prea puţine persoane şi-ar fi putut găsi un loc. Dar ce cărţi! Ediţii princeps, titluri din primele decenii ale secolului trecut, de mult epuizate, rarităţi bibliofile cu semnăturile autorilor – totul la preţuri pe măsură. Cu ceştile de cafea în faţă, fumînd şi povestind pe îndelete, am petrecut acolo, pe „Drumul Filosofilor”, o zi întreagă. Timp în care am zărit prin geamul aburit de ploaie cîteva feţe indiferente oprindu-se în faţa vitrinelor. Nimeni n-a deschis uşa librăriei toată ziua. E adevărat, era frig şi ploua şi studenţii se aflau încă în vacanţa de Paşti. Cum e tot aşa de adevărat că sînt şi zile în care în librăria lui Mihai Gaiţă poate intra un cumpărător cu bani, ale cărui interese de lectură şi bibliofile pot să depăşească posibilităţile financiare a zece clienţi la un loc…

Dar care e legătura dintre acest nou exemplu negativ şi cartea mea? Cînd am ajuns în 1990 la Paris, aveam cu mine destul de multe exemplare din Compunere cu paralele inegale, romanul apărut în 1987 la Cartea Românească. Am coborît din tren în Gara de Est şi am descins la prietenii mei. Am depănat amintiri, am făcut calcule şi previziuni, am formulat împreună speranţe şi temeri. Cu ajutorul lui Jeannot şi Mihai, am alcătuit o listă de edituri pariziene la care am trimis cartea. Nici un răspuns. Cred că pe atunci eram cu adevărat un bovaric, iar prietenii mei au făcut greşeala de a-mi trata naivitatea cu prea mult respect.

Cîţiva ani mai tîrziu am cunoscut-o pe Odile Serre, pe coasta Atlanticului, la Saint-Nazaire, cu ocazia unui colocviu despre literatura română, unde am fost şi eu prezent graţie bruştei simpatii pe care proza mea i-o trezise lui Dumitru Ţepeneag, cel care m-a recomandat organizatorilor. Cum fiecare dintre scriitorii invitaţi trebuia să prezinte ceva la încheierea colocviului, eu am scos din buzunar un capitol din Compunere… (Sujet au choix), tradus în franceză de Daniel Pujol şi apărut deja în revista Temps Modernes, din care a citit pînă la urmă un fragment Odile. Eu citisem fragmentul corespunzător din română. Aşa ne-am cunoscut. Au urmat o destul de bogată corespondenţă, schimburi de cărţi, discuţii (cu ocazia rarelor noastre revederi în România), decizia Odilei de a-mi traduce cartea.

La Saint-Nazaire se afla în sală şi Serge Fauchereau. Apărută în România prin anii ’70, cartea lui, Introducere în poezia americană modernă, trona în biblioteca mea de la Braşov, dezmembrată cu totul de atîta răsfoit. Nici nu se terminase bine „numărul” meu de autor, cînd Serge Fauchereau în carne şi oase s-a apropiat de masa la care încă mă aflam şi mi-a spus că şi el vede în literatură o expresie a corporalului, mimînd în acelaşi timp gestul unei persoane care şi-ar scoate viscerele la vedere. După care vreo două-trei ore ne-am plimbat cu maşina (condusă de Yolande, soţia sa, redactorul-şef al revistei Missives) prin localităţile învecinate cu Saint-Nazaire, discutînd vrute şi nevrute, ca doi vechi prieteni.

În sfîrşit, în urmă cu cinci-şase ani, l-am cunoscut la Bucureşti, în holul unui hotel de pe Calea Victoriei, pe Maurice Nadeau. Era însoţit de Serge Fauchereau şi de poetul american Louis Simpson, căruia tocmai i se furase portofelul cu acte şi bani. Poetul avea o figură destul de zîmbitoare, iar cel care se agita mai tare era prietenul său francez… Deşi petrecută pe fugă, în acel context nu tocmai plăcut, întîlnirea mea cu marele istoric al Suprarealismului a fost destinsă şi taciturnă. Nu prea eram în apele mele, lipsa exerciţiului în utilizarea francezei vorbite mă inhiba. Promisiunea lui Maurice Nadeau că îmi va publica în Franţa romanul m-a lăsat aproape indiferent. Să mi se fi reactualizat atunci instantaneu în memorie „lecţia” lui Dan Culcer, cu amprentele de pe copertă?… Nu ştiu. Cert este că, pînă la urmă, Maurice Nadeau s-a ţinut de cuvînt. Mi-e imposibil acum să-mi fac şi cea mai vagă idee despre drumul acestei cărţi în ţara lui Flaubert. Mi-e imposibil să ştiu cît de persuasivă pentru cititorul francez se va dovedi prefaţa lui Serge Fauchereau. Tot ce ştiu e că am avut norocul unei traduceri de excepţie. Nu pot să nu-i mulţumesc încă o dată aici atît de răbdătoarei cu mine şi exigentei cu sine Odile Serre. Mă uit la această ediţie franceză ca la o carte cu doi autori. Şi totuşi, imaginile şi muzica ei îmi sînt atît de apropiate, de parcă aş fi scris-o eu însumi în franceză. Iată, într-adevăr, o dedublare auctorială mai mult decît fericită… La urma urmelor, poate că asta e totul.

(în Observator cultural, nr. 63, 8 mai 2001)

1. Între timp, eseul lui Ov. S. Crohmălniceanu a apărut în ediţia a III-a a romanului Compunere cu paralele inegale, publicată în cadrul Seriei de autor, în 2015.

Negruzzi şi jucătorul de table

„Nu-mi mai spune «domnule Olăreanu», spune-mi «conu’ Costache»!”

Cred că mă aflam într-un tren de noapte care mergea spre Bistriţa. În tren se mai aflau şi alţi scriitori bucureşteni şi braşoveni invitaţi la „Saloanele Liviu Rebreanu”. Era pe la sfîrşitul anilor ’80. Mergeam la Bistriţa cu sentimentul că acolo se întîmplă un eveniment cultural imposibil în oricare alt oraş din România perioadei ceauşiste (şi aşa şi era!). Pentru că mergeam la Bistriţa şi pentru că aveam în geantă un text (la care lucrasem din greu) despre „viziunea telescopată” în proza lui Radu Petrescu, mă simţeam uşurat şi mai liber ca niciodată. De cîţiva ani, Radu Petrescu era un mare prozator român despre care trebuia să vorbim la trecut. Mă obişnuisem cu acest trecut şi acum discutam de la egal la egal, pe coridor, la o ţigară, într-un vagon de dormit, cu alţi doi mari „tîrgovişteni”: Costache Olăreanu şi Mircea Horia Simionescu. Cred că era prima noastră discuţie mai pe îndelete. Noaptea abia începuse şi drumul era lung. În acea noapte, Costache Olăreanu a devenit pentru mine „conu’ Costache”. El mi-a cerut să recurg la acest apelativ care era, fără doar şi poate, o dovadă de prietenie.

Îl cunoşteam pe Costache Olăreanu de mai mulţi ani. Îl întîlnisem destul de des, cînd veneam de la Braşov la Bucureşti, în librăria „Cartea Românească”. Serviciul lui era peste drum, la Ministerul Învăţămîntului. Se plictisea probabil la birou şi poposea la librărie pentru a-l provoca pe librarul Mircea Nedelciu la furibunde partide de… table. Rar am văzut jucători de table mai pasionaţi! Apăream în librărie şi, dacă partida era în toi, Mircea mă învrednicea cu un salut de circumstanţă. Conu’ Costache aproape că nici nu se sinchisea de prezenţa noului venit. Cei doi păreau prinşi într-o competiţie de-a dreptul sfidătoare – pentru lumea din jur – prin pasionalitatea ei. Aruncau cu patimă zarurile, se tachinau tot timpul, nimic nu părea mai important decît pedestra lor înfruntare într-un spaţiu al derizoriului şi al hazardului. Aveam în faţă doi dintre cei mai mari prozatori ai anilor ’80 şi ei jucau table în cea mai „suspectă” librărie din Bucureşti, cu aerul cel mai natural din lume. Mărturisesc că îndeletnicirea celor doi mă lăsa de fiecare dată perplex. Prea era un mod de „distracţie” la îndemîna oricui. Cenzura comunistă devenea din ce în ce mai hotărîtă, cărţile adevărate se publicau tot mai greu, lumea literară era deja atinsă de un aer de crispare, iar conu’ Costache şi conu’ Mircea jucau table ca doi dîmboviţeni oarecare… Carevasăzică – ar fi putut opina orice persoană „serioasă” – ţara arde şi baba se piaptănă! Probabil că aşa gîndeam şi eu pe atunci. Mult mai tîrziu am înţeles că în anumite condiţii jocul de table e o formă de libertate şi că poţi să joci table cu pasiune, ca orice bărbat viu, nu doar la frizerie, ci şi într-o librărie. Totul depinde nu doar de gradul de cultură, ci şi de dezinvoltura personală.

Cred acum că în conu’ Costache îşi juca rolul unul dintre cei mai dezinvolţi scriitori români. Semăna în acest sens cu celălalt Costache al literaturii noastre, Negruzzi, autorul ciclului Negru pe alb, al nuvelelor Zoe şi O alergare de cai şi al extraordinarului text Flora română (care-şi găseşte, peste timp, pandantul perfect, în romanul Avionul de hîrtie). Ca şi Costache Negruzzi, Costache Olăreanu a fost moldovean. Un moldovean cu gesturi domoale şi ceremonioase, curios, jovial şi bonom, purtînd amprenta unei culturi rafinate şi lipsite de complicaţii, marcat de plăcerea oţiului în orice condiţii şi de o naturală aplecare spre umor şi curtoazie histrionică. Dincolo de toate acestea, se putea ghici la el chiar şi o uşoară (şi pe undeva normală, la un scriitor, undă de mizantropie). Conu’ Costache a fost un om care a ştiut cu adevărat să privească viaţa şi să-i savureze toate adevărurile, fie ele triste sau vesele, grave sau caricaturale. Alegreţea scrisului său (ca şi alegreţea scrisului lui Mircea Nedelciu) e şi astăzi în literatura noastră o „marfă rară”, pentru cititorii rafinaţi. Pentru că aceasta e o calitate care vine din detaşarea unui asiduu frecventator al bibliotecii. Dar şi dintr-o adevărată – deşi în aparenţă superficială – cunoaştere a lumii sociale. A existat în persoana lui Costache Olăreanu o fascinaţie pentru toate cotloanele şi etajele vieţii. De aici, probabil, şi „funcţiile de conducere” pe care le-a acceptat după 1990. Era, într-adevăr, o persoană cu prezenţă publică, îi stătea bine şi în costum oficial, dar omul nu făcea altceva decît să-l servească pe scriitor. Cine a citit volumul Lupul şi chitanţa a înţeles desigur că demnitarul se găsea tot timpul, chiar şi fără să vrea, la remorca prozatorului. În notaţiile acestui jurnal se află, poate, materialul unui viitor roman. Sau poate nu, cine ar putea şti? Cărţile lui Costache Olăreanu sînt în succesiunea lor imprevizibile, ca teme, subiecte, structuri. Puţini profesionişti ai scrisului dau dovadă – în literatura noastră – de un asemenea proteism, pe care pentru prima dată îl întîlnim la Negruzzi.

Toate calităţile scrisului lui Negruzzi (mobilitatea tematică, economia de mijloace, înclinaţia spre pastişă, parodie şi colajul cultural, umorul hîtru, subtila erudiţie filologică, ştiinţa tensiunii epice, arta clasică a portretului, miza pe mixajul stilistic, curajul hazardului semantic etc.) sînt absorbite în scrisul lui Costache Olăreanu, într-o directă succesiune, în ciuda parcă a rigorilor cronologiei. Nu am nici o îndoială că destinul prozatorului Costache Olăreanu va fi – odată cu intrarea în clasicitatea timpului ce vine – destinul lui Costache Negruzzi, marele nostru deschizător de drumuri din secolul trecut. Proza noastră postmodernă din ultimele două decenii ştie deja ce-i datorează nu doar lui Costache Olăreanu, ci şi lu’ conu’ Costache. În fond, între jocul de table şi jocul cu hazardul structurilor epice diferenţa nici nu poate să fie prea mare (dovadă, o admirabilă carte intitulată Cvintetul melancoliei). Scriind Păcală şi Tîndală, Negruzzi ştia probabil, şi el, acest adevăr…

(în Observator cultural, nr. 32, 3 octombrie 2000)