© 2013 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3354-8

ISBN PDF: 978-973-46-3355-5

ISBN print: 978-973-46-3333-3

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Pe copertă: vas grecesc, detaliu, cca 500 î.Hr.

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MADELINE MILLER s-a născut în Boston şi a crescut în New York şi Philadelphia. Şi-a definitivat studiile universitare la Brown University, unde s-a şi specializat în domeniul studiilor clasice. A studiat de asemenea la secţia de dramaturgie a Yale School of Drama, unde şi-a îndreptat atenţia asupra adaptării textelor clasice pentru publicul contemporan. În ultimii zece ani a predat elevilor de liceu cursuri de latină, greacă şi studii shakespeariene.

Mamei mele, Madeline, şi lui Nathaniel

Capitolul 1

Tata era rege din neam de regi. Era scund, ca mai toţi dintre noi, şi spătos ca un taur. S-a căsătorit cu mama la jurămintele preotesei că o să poarte rod în pântece, pe vremea când ea împlinise paisprezece ani. A fost o partidă bună: era singură la părinţi şi averea tatălui ei avea să fie moştenită de bărbatul ei.

N-a aflat decât la nuntă că era sărăcuţă la minte. Tatăl ei ţinuse morţiş să nu-şi dea vălul jos până la ceremonie, iar tatăl meu i-a făcut pe plac. Dacă era hâdă, avea oricum la îndemână sclave şi paharnici tineri. În clipa în care i-au scos în sfârşit vălul, se zice că mama ar fi zâmbit. Aşa au ştiut că era cam prostuţă. Miresele nu zâmbeau.

Când am venit pe lume, băiat fiind, tata m-a smuls din braţele mamei şi m-a dat unei doici. Moaşei i s-a făcut milă de ea şi i-a dat să ţină o pernă în loc. Mama a strâns-o cu drag. Nu părea să-şi fi dat seama de schimbare.

Curând, ajunsesem o dezamăgire pentru tata: eram mic şi plăpând. Nu eram iute de picior. Nu eram tare. Nu puteam să cânt. Măcar nu eram bolnăvicios, atâta lucru de laudă se putea zice. Frigurile şi spasmele care-i chinuiau pe cei de-o seamă cu mine păreau să mă ocolească. Tata a devenit bănuitor. Eram vreo făptură necurată cu chip de copil, de pe alte tărâmuri decât cel al oamenilor? Mă tot privea chiorâş. Îmi tremura mâna simţindu-i privirea aţintită asupra mea. Iar mama îşi vărsa vinul pe ea.

Am cinci ani la vremea când vine rândul tatei să ţină jocurile. S-au adunat oameni de departe, din Tesalia şi Sparta, iar cu aurul lor ne-am umplut din belşug hambarele. O sută de slugi au trudit douăzeci de zile la rând, bătătorind făgaşul pentru alergări şi curăţându-l de pietre. Tata e hotărât să ţină cele mai măreţe jocuri din vremea sa.

Cel mai bine îmi amintesc alergătorii, trupurile maronii ca nucile, unse cu ulei, încălzindu-se pe câmpul de întreceri, în soare. Se amestecă bărbaţi spătoşi, tineri şi băietani spâni, cu pulpe groase, musculoase.

Taurul a fost jertfit, vărsându-şi ultima picătură de sânge în praf şi în cupele pământii de bronz. Şi-a dat viaţa fără zbucium, semn bun pentru jocurile ce ne aşteaptă.

Alergătorii s-au strâns în faţa podiumului unde stăm noi, tata şi cu mine, înconjuraţi de trofeele pe care le vom înmâna câştigătorilor. Sunt vase de aur pentru amestecat vinul cu apă, trepiede din bronz bătut, suliţe din lemn de frasin cu vârful din fier scump. Însă adevăratul trofeu se află în mâinile mele: o coroană de frunze de un verde pal, proaspăt tăiate, pe care le-am lustruit cu degetul mare până au căpătat luciu. Tata mi-a dat-o cu inima îndoită. Ca să se liniştească îşi spune că nu trebuie decât s-o ţin.

Mai întâi aleargă băieţii cei mai mici, care aşteaptă târşâindu-şi picioarele în nisip ca preotul să le facă semn din cap. De-abia au prins să crească, oscioarele ascuţite ca fusul le ies prin pielea întinsă. Privirea îmi e atrasă de un creştet bălai printre zeci de coame brune ciufulite. Mă aplec puţin ca să văd mai bine. Îi luceşte părul ca mierea în soare, iar între bucle, sclipiri de aur – cununa unui prinţ.

E mai scund decât restul, încă păstrând rotunjimile copilăriei, spre deosebire de ceilalţi. Părul lung, legat cu o panglică de piele, pare să-i ardă pe pielea smeadă, dezgolită a spatelui. Când se întoarce, are un chip serios, de om mare.

Preotul izbeşte pământul, iar el ţâşneşte în faţă, depăşind trupurile îndesate ale băieţilor mai mari. Se mişcă fără efort, de-i sfârâie călcâiele roz ca nişte limbi ce ling pământul. Câştigă.

Privesc cum tata ridică cununa din poala mea şi i-o pune pe cap; frunzele par aproape negre în părul său bălai. Tatăl său, Peleu, vine să-l ia, zâmbind cu mândrie. Regatul lui Peleu e mai mic decât al nostru, însă se zvoneşte că nevasta lui e zeiţă, iar supuşii îl iubesc. Şi tata îi urmăreşte cu pizmă. El are o nevastă proastă şi un fiu prea mocăit ca să fie primit în întrecerile de alergări, nici măcar în grupul celor mai mici. Se întoarce spre mine.

— Aşa se cuvine să fie un fiu.

Fără cunună, îmi simt mâinile goale. Mă uit cum regele Peleu îşi îmbrăţişează fiul. Văd cum băiatul azvârle cununa în aer şi o prinde. Râde, cu chipul luminat de triumf.

Mai mult de-atât nu prea îmi amintesc mare lucru, doar imagini răzleţe din viaţa pe care o duceam pe atunci: tata stând încruntat pe tron, un căluţ de jucărie frumos lucrat care îmi plăcea la nebunie, mama pe plajă, cu ochii întorşi spre Egee. În ultima amintire, ca s-o distrez, azvârl cu pietre care saltă, plinc, plinc, plinc, pe suprafaţa apei. Pare să-i placă vălurelele ce se formează şi se topesc la loc în oglinda mării. Sau poate-i place marea şi atât. La tâmplă are o jerbă de scântei albe ca osul, cicatricea care i-a rămas după ce a lovit-o tatăl ei cu mânerul sabiei. Degetele de la picioare i se iţesc îngropate în nisip şi caut să nu le zgândăr, în vreme ce scormonesc după pietre. Aleg una şi o azvârl, bucuros că sunt bun la aşa ceva. E singura amintire cu mama, atât de luminoasă, încât aproape sigur am născocit-o. La urma urmei, e greu de crezut că tata ne-a îngăduit vreodată să rămânem singuri – fiul nerod şi nevasta şi mai neroadă. Şi unde suntem oare? Nu recunosc plaja şi peisajul coastei. A trecut atâta amar de vreme de atunci.

Capitolul 2

Regele m-a chemat la el. Ţin minte cât de nesuferită mi-era plimbarea aceea, care nu se mai termina, dintr-un capăt în altul al sălii tronului. Ajuns în faţă, am îngenuncheat pe dalele de piatră. Unii regi alegeau să se aştearnă covoare, pentru ca solii ce aveau de dat veşti lungi să-şi poată odihni genunchii. Tata nu se număra printre ei.

— Fiica regelui Tyndareos e în sfârşit bună de măritiş, zise el.

Numele mi-era cunoscut. Tyndareos era regele Spartei şi avea întinderi uriaşe din cel mai bogat pământ de la miazăzi, tocmai ce râvnea tata. Auzisem şi de fiica lui, se zvonea că ar fi cea mai frumoasă femeie din regatele noastre. Pe mama ei, Leda, se zicea că o siluise însuşi Zeus, regele zeilor, deghizat în lebădă. După nouă luni, din pântece a zămislit două perechi de gemeni: Clytaimnestra şi Castor, copiii bărbatului ei muritor, şi Elena şi Polux, strălucitorii boboci de lebădă ai zeului. Însă se ştia prea bine că zeii sunt părinţi răi, era de aşteptat ca Tyndareos să le dea tuturor avere.

N-am răspuns când tata mi-a dat de ştire despre toate acestea. Asemenea lucruri nu-mi spuneau nimic.

Tata şi-a dres glasul, stârnind larmă în sala cufundată în tăcere.

— Ne-ar prinde bine s-o avem în sânul familiei. Mergi s-o peţeşti.

Nu mai era nimeni în sală, aşa că icnetul meu uimit n-a încăput în alte urechi. Însă aveam destulă minte încât să nu dau glas neplăcerii pe care o simţeam. Tata ştia deja tot ce-aş fi putut să zic: că aveam nouă ani, că nu eram deloc arătos, promiţător sau doritor.

Am plecat la drum a doua zi dimineaţă, încărcaţi cu daruri şi merinde. Eram înconjuraţi de un convoi de soldaţi în platoşele cele mai arătoase. Nu prea mai ţin minte călătoria – a fost pe uscat, prin ţinuturi ce nu-ţi lăsau nici o impresie. În fruntea coloanei, tata dicta noi porunci secretarilor şi solilor ce o luau la galop în toate părţile. Priveam în jos la frâiele de piele, le netezeam pe unde se scămoşaseră cu degetul mare. Nu-mi vedeam deloc rostul. Era ceva de neînţeles, ca mai tot ce făcea tata. Măgăruşul meu păşea legănat şi eu mă legănam odată cu el, bucurându-mă până şi de această măruntă abatere a atenţiei.

Nu eram primii peţitori sosiţi la cetatea lui Tyndareos. Grajdurile gemeau de cai şi măgăruşi, slujitorii roiau care încotro. Tata n-a părut mulţumit de primirea ce ni s-a făcut: ajunşi în odăile noastre, l-am văzut trecându-şi mâna pe poliţa de piatră a căminului şi încruntându-se. Adusesem o jucărie de acasă, un căluţ cu picioare mişcătoare. Am săltat o copită, apoi pe cealaltă şi mi-am imaginat că venisem călare pe el, nu pe măgăruşul acela. Un soldat şi-a făcut milă de mine şi mi-a încredinţat zarurile lui. Le-am dat de-a dura pe podea până am nimerit şase-şase.

În sfârşit, a venit şi ziua în care tata a dat poruncă să fiu îmbăiat şi pieptănat. M-a pus să mă schimb de tunică iar şi iar. M-am supus, cu toate că violet cu auriu sau purpuriu cu auriu mi se părea totuna. Oricum nu mi-ar fi ascuns genunchii osoşi. Tata părea puternic şi sever, cu barba lui brună tăindu-i chipul. Darul pentru Tyndareos era gata, o amforă de aur bătut pentru vinuri, pe care fusese dăltuită povestea prinţesei Danae. Zeus o ademenise într-un şuvoi de lumină aurie şi ea îi născuse un fiu, pe Perseu, nimicitorul Gorgonei, întrecut doar de Heracles în eroism. Tata mi-a întins-o mie.

— Nu ne face de ruşine, mi-a zis.

Sala cea mare mi-a ajuns mai întâi la urechi, larma a sute de glasuri izbindu-se de pereţii de piatră, zăngănitul pocalelor şi platoşelor. Slugile deschiseseră larg ferestrele şi întinseseră tapiserii, din belşug, pe toţi pereţii, pentru a mai înăbuşi gălăgia. Nu mai văzusem atâţia bărbaţi laolaltă. Nu bărbaţi, m-am corectat singur. Regi.

Am fost poftiţi să ne alăturăm adunării, pe banchete aşternute cu piei de vacă. Slujitorii s-au tras în spate, contopindu-se cu umbrele. Tata şi-a afundat degetele în gulerul meu, prevenindu-mă să nu cumva să încep să mă fâţâi.

Încăperea avea un aer sălbatic, cu toţi prinţii, eroii şi regii aceia întrecându-se pentru a pune mâna pe premiul cel mare, însă ne pricepeam să ne dăm drept oameni civilizaţi. Rând pe rând, s-au înfăţişat adunării toţi aceşti tineri ce se făleau cu pletele lor lucitoare, mijlocul mlădios şi veşmintele în culori bogate. Mulţi dintre ei erau fii sau nepoţi de zei. Despre toţi se scrisese câte un cânt, două sau mai multe, care le ridicau în slăvi isprăvile. Tyndareos îi întâmpina pe rând, primindu-le darurile, adunate morman în mijlocul sălii. Îl poftea pe fiecare să vorbească şi să-şi pledeze cauza.

Tata era cel mai bătrân dintre ei, în afara unui ins care, venindu-i rândul, s-a prezentat drept Filoctet.

— Un fârtat de-al lui Heracles, şopti bărbatul de lângă noi, cu o veneraţie pe care o înţelegeam întru totul.

Heracles era cel mai mare erou din câţi aveam, iar Filoctet îi fusese cel mai apropiat tovarăş de arme, singurul care mai trăia. Avea părul cărunt şi degete groase şi vânjoase, semn al dibăciei şi forţei de arcaş. Şi numaidecât ridică cel mai mare arc pe care-l văzusem în viaţa mea, din tisă lustruită, cu mâner acoperit cu piele de leu.

— Arcul lui Heracles, anunţă Filoctet, pe care mi l-a lăsat cu limbă de moarte.

În regatul nostru arcul era privit cu dispreţ, drept arma laşilor. Însă nimeni nu putea să zică una ca asta despre arcul acela; toţi ne simţeam smeriţi gândindu-ne ce forţă avea omul care putea să-l întindă.

Următorul bărbat, sulemenit pe la ochi precum femeile, se înfăţişă îndată.

— Ideomeneu, regele Cretei.

Era zvelt şi părul îi cădea până-n brâu. Adusese fier în dar, lucru rar, o secure cu două tăişuri.

— Simbolul poporului meu.

Mişcările lui îmi aminteau de dansatorii îndrăgiţi de mama mea.

Urmă Menelau, fiul lui Atreu, stând lângă huiduma de frate-său, Agamemnon, cât un urs de mare. Părul lui Menelau era roşu de-ţi lua ochii, ca bronzul lucrat în vatră. Era zdravăn la trup, îndesat şi vânos, plin de viaţă. Avea un dar bogat, o pânză de preţ, frumoasă.

— Cu toate că domniţei nu-i trebuie nici o podoabă, adăugă el zâmbind.

Vorbise frumos. Mi-am dorit să-mi vină şi mie în minte asemenea vorbe meşteşugite. Eu eram singurul mai tânăr de douăzeci de ani şi nu mă trăgeam din nici un zeu. Poate că feciorul acela bălai al lui Peleu n-ar fi fost mai prejos decât ceilalţi, mi-am zis. Însă tatăl său nu-l pusese pe drumuri.

Bărbaţii s-au perindat unul după altul, până când numele începuseră să mi se amestece în minte. Atenţia mi-a fost atrasă de podium, unde am observat, pentru prima oară, trei femei înveşmântate în văluri, stând alături de Tyndareos. M-am tot zgâit la pânzele albe ce le acopereau chipurile, de parcă astfel aş fi putut să ghicesc femeile din spatele lor. Tata îşi dorea să-mi iau mireasă dintre ele. Trei perechi de mâini gingaşe, împodobite cu brăţări, stăteau cuminţi în poală. Una dintre femei era mai înaltă decât celelalte două. Mi s-a părut că văd o şuviţă întunecată iţindu-se din partea de jos a vălului ei. Elena e bălaie, mi-am amintit. Aşadar nu era Elena. Nu mai aveam urechi pentru cele spuse de regii ce ni se perindau prin faţă.

— Bine-ai venit, Menoitios.

Am tresărit auzind numele tatălui meu. Tyndareos ne privea.

— Am auzit cu tristeţe de moartea nevestei tale.

— Nevasta mea nu a murit, Tyndareos. Iată-l pe feciorul meu, venit să-ţi ceară fata de mireasă.

Am îngenuncheat, în liniştea ce s-a lăsat, ameţit de toate chipurile din jur, sucite spre mine.

— Feciorul tău nu e încă bărbat.

Glasul lui Tyndareos părea să vină de departe şi nu lăsa să se ghicească nimic.

— Nici nu trebuie să fie. Sunt eu bărbat pentru amândoi.

Ai noştri se dădeau în vânt după asemenea vorbe de duh îndrăzneţe şi fudule. Însă n-a râs nimeni.

— Înţeleg, zise Tyndareos.

Podeaua de piatră îmi julise pielea, însă nu m-am urnit. Eram obişnuit să stau în genunchi. Mă învăţasem să îngenunchez în sala tatei şi era pentru prima dată când mă bucuram de una ca asta.

Tata grăi din nou, în liniştea ce se lăsase:

— Alţii ţi-au adus bronz şi vin, uleiuri şi lână. Eu îţi aduc aur, doar o mică parte din ce-am în visterie.

Îmi simţeam mâinile în jurul frumoasei amfore, atingând siluetele din povestea prinţesei Danae: Zeus desprins din şuvoiul de raze, prinţesa speriată, împreunarea.

— Eu şi fiica mea îţi rămânem recunoscători că ne-ai adus un dar atât de însemnat, cu toate că ţie ţi se pare mărunt.

Din rândurile regilor se înălţă un murmur. Vorbele acelea erau înjositoare, însă tatăl meu nu părea să înţeleagă. M-am împurpurat la faţă.

— Elena ar fi regina palatului meu. Căci nevasta mea, cum bine ştii, nu e în stare să domnească. Sunt mai presus în bogăţii decât toţi tinerii aceştia, iar faptele mele vorbesc de la sine.

— Credeam că fiul tău a venit cu peţitul.

Mi-am înălţat ochii, auzind glasul cel nou. Era un bărbat care nu mai vorbise. Ultimul din şir; şedea în largul său pe banchetă, iar părul ondulat îi lucea la lumina focului. Pe picior avea o cicatrice zimţată, o cusătură ce-i brăzda carnea smeadă de la călcâi la genunchi, înconjurându-i muşchii pulpei şi adâncindu-se în umbra de sub tunică. Lama unui pumnal, mi-am zis, sau ceva asemănător, spintecase carnea de jos în sus, lăsându-i o rană cu muchii dantelate, de o moliciune ce contrasta izbitor cu gestul violent care o pricinuise.

Tata s-a mâniat pe dată.

— Fiu al lui Laertes, nu ţin minte să te fi poftit să deschizi gura.

Bărbatul zâmbi.

— Nu m-a poftit nimeni. M-am vârât în vorbă. Însă n-ai de ce să te temi de amestecul meu. Nu am vreo legătură cu toată povestea asta. Vorbesc doar în calitate de privitor.

Un freamăt mărunt îmi atrase privirea spre podium. Una dintre siluetele acoperite de văluri ieşise din nemişcare.

— Ce vrea să-nsemne una ca asta? întrebă tatăl meu încruntat. Dacă n-a venit pentru Elena, atunci ce mai caută aici? N-are decât să se ducă la pietrele şi caprele lui.

Omul ridică din sprâncene, dar nu răspunse.

Nici Tyndareos nu dădu vreun semn de mânie.

— Dacă fiul tău e peţitor, aşa cum zici, atunci dă-i lui voie să se prezinte.

Până şi eu am ştiut atunci că îmi venise rândul să vorbesc.

— Sunt Patroclu, fiul lui Menoitios.

Îmi auzeam propriul glas, care devenise ascuţit şi piţigăiat, de când nu mai deschisesem gura.

Am venit s-o peţesc pe Elena. Tatăl meu e rege, din neam de regi.

Altceva n-am mai ştiut ce să zic. Tata nu mă învăţase nimic; nu-i trecuse prin cap că Tyndareos o să mă pună să vorbesc. M-am ridicat şi am dus amfora la mormanul de daruri, aşezând-o cu grijă să nu se răstoarne. M-am întors la banchetă. Nu mă făcusem de râs tremurând sau împiedicându-mă şi nu spusesem nimic prostesc. Însă faţa îmi ardea de ruşine. Ştiam cum mă vedeau toţi bărbaţii aceia.

Fără să ia seama, şirul peţitorilor se perindă mai departe. Bărbatul care îngenunchea în clipa aceea era o matahală de om, înălţându-se deasupra tatei cu jumătate din statura lui, şi mai era şi lat în spate. În urmă, doi slujitori sprijineau un scut uriaş. Părea să facă parte din portul său ostăşeasc, ajungându-i din călcâie şi până-n creştet; nici un om de rând n-ar fi fost în stare să-l poarte. Şi nu era doar de ochii lumii: muchiile scrijelite şi ciobite stăteau mărturie că trecuse prin multe bătălii. Aias, fiul lui Telamon, aşa se prezentă colosul. Era scurt la vorbă şi necioplit şi pretindea că ar fi coborât din Zeus, oferind statura sa urieşească drept dovadă că străbunicul lui îşi vărsa încă binecuvântările asupra neamului său. Adusese în dar o suliţă cu mâner de lemn mlădiu, frumos cioplit. Vârful făurit în foc lucea la lumina torţelor.

În sfârşit veni rândul bărbatului cu cicatricea.

— Ei, fiu al lui Laertes? zise Tyndareos, întorcându-se spre el. Ce are de zis un privitor despre cum merg lucrurile aici?

Bărbatul se lăsă pe spate.

— Aş vrea să aflu cum o să faci ca peţitorii respinşi să nu-ţi ceară socoteală în luptă. Ţie sau fericitului bărbat al Elenei. Văd deja o mână de oameni gata să-şi sară la beregată.

— Pari să te veseleşti.

— Nebunia omenească mă înveseleşte, răspunse bărbatul, ridicând din umeri.

— Fiul lui Laertes îşi bate joc de noi!

Vorbise uriaşul, Aias, al cărui pumn încleştat era mare cât capul meu.

— Fiu al lui Telamon, nici vorbă!

— Atunci cum vine asta, Odysseu? O dată în viaţă, vorbeşte verde-n faţă.

Nu-l mai auzisem pe Tyndareos să grăiască atât de tăios.

Odysseu ridică iar din umeri.

— A fost un joc primejdios, cu toate comorile şi faima pe care le-ai câştigat. Toţi bărbaţii aici de faţă sunt vrednici şi o ştiu prea bine. N-o să se lase aşa de uşor bătuţi.

— Mi-ai mai zis toate astea între patru ochi.

Tata împietri lângă mine. Uneltiri. Nu numai el avea chipul întunecat de furie.

— Adevărat. Însă acum vin cu o dezlegare. Îşi întinse mâinile goale. N-am adus nici un dar şi n-am de gând s-o peţesc pe Elena. Eu domnesc, cum s-a zis prea bine, peste pietre şi capre. În schimbul dezlegării mele, îţi cer răsplata pe care am convenit-o deja.

— Zi-mi dezlegarea şi a ta e răsplata.

Iarăşi o mişcare aproape nevăzută pe podium. Mâna unei femei zvâcnise, atingând veşmântul însoţitoarei sale.

— Atunci iată. Socot că trebuie s-o lăsăm pe Elena să hotărască.

Odysseu tăcu, ca să lase loc murmurelor de neîncredere; femeile nu aveau nici un cuvânt de zis în asemenea treburi.

— Aşa nimeni nu-ţi poate găsi vreo vină. Însă trebuie să hotărască acum, în clipa asta, astfel nu se va putea zice c-ai sfătuit-o sau ai învăţat-o tu ce să facă. Şi… ridică un deget. Înainte să aleagă, toţi bărbaţii de faţă trebuie să se lege cu jurământ: să sprijine hotărârea Elenei şi să-i apere bărbatul împotriva oricui ar vrea să i-o răpească.

Am simţit cum neliniştea se întinde în sală. Un jurământ? Într-o treabă atât de neobişnuită cum ar fi o femeie care să-şi aleagă bărbatul? Toţi erau bănuitori.

— Prea bine. Tyndareos, pe al cărui chip nu se citea nimic, se întoarse spre femeile ascunse sub văluri. Elena, te învoieşti să faci precum s-a spus?

Glasul ei jos şi minunat răzbătu până în toate ungherele sălii.

— Da.

Atât a zis, dar am simţit cum se înfioară toţi bărbaţii din jur. Deşi eram doar un copil, şi eu am făcut la fel, minunându-mă ce putere avea această femeie care, din dosul vălului ei, era în stare să pună pe jar o sală întreagă.

Pielea ei, ne-am amintit cu toţii dintr-odată, se zvonea că e ca suflată cu aur, ochii, întunecaţi şi strălucitori ca pietrele netede de obsidian, pe care le primeam în schimbul măslinelor noastre. În acea clipă, pentru ea am fi dat tot mormanul de comori din mijlocul sălii şi încă pe-atât. Pentru ea ne-am fi dat vieţile.

Tyndareos încuviinţă.

— Atunci aşa să fie. Toţi cei ce vor să se lege cu jurământ s-o facă acum.

Am auzit mormăituri şi câteva glasuri cam mânioase. Dar nimeni n-a plecat. Glasul Elenei şi vălul fluturat uşor de răsuflarea ei ne ţintuiau pe toţi locului.

Un preot chemat degrabă duse o căpriţă albă la altar. Aici, înăuntru, jertfirea unui taur ar fi împroşcat cu sânge murdar din gâtul despicat podeaua de piatră. Animalul muri repede şi bărbatul amestecă sângele întunecat cu cenuşa de chiparos din cămin. Vasul sfârâi zgomotos în liniştea încăperii.

— Tu primul, zise Tyndareos arătându-l pe Odysseu.

Până şi un copil de nouă ani îşi dădea seama că aşa era drept. Odysseu se arătase deja mult prea şiret. Legăturile şubrede dintre noi ţineau doar atâta vreme cât nici unuia nu i se îngăduia să fie cu mult mai puternic decât restul. Plimbându-mi privirea prin odaie, am zărit zâmbete înfumurate şi mulţumirea ce se citea pe chipurile unor regi; nu va avea cum să scape din propriul laţ.

Pe buzele lui Odysseu se aşternu un surâs.

— Fireşte. Nimic nu-mi va fi mai pe plac.

Însă bănuiam că nu simţea nici o plăcere. În timpul jertfei, îl văzusem cum se trage în spate, în penumbra sălii, ca pentru a fi dat uitării. Acum se ridică şi se îndreptă spre altar.

— Elena, zise Odysseu oprindu-se, cu mâna întinsă spre preot, ţine minte că mă leg cu jurământ doar din prietenie, şi nu ca peţitor. Nu ţi-ai ierta-o în veci dacă ar fi să mă alegi pe mine.

Vorbise pe un ton glumeţ care iscă râsete ici-colo. Cu toţii ştiam că nu era cu putinţă ca o fiinţă atât de strălucitoare ca Elena să-l aleagă pe regele Ithacăi, cu pământurile sale cele sterpe.

Preotul ne-a chemat pe rând la vatră, însemnându-ne încheieturile mâinilor cu sânge şi cenuşă, ce ne legau ca nişte lanţuri. Am recitat jurământul, rostind cuvintele după el, cu braţele ridicate la vedere.

Când ultimul bărbat s-a întors la locul său, Tyndareos se ridică în picioare.

— Alege acum, fiica mea.

— Menelau, zise ea fără şovăială, lăsându-ne pe toţi buimaci.

Ne aşteptaserăm la un răstimp apăsător de nehotărâre. M-am întors spre roşcovan, care s-a ridicat cu un rânjet lăţit pe faţă. Fără să-şi poată ţine în frâu bucuria, îşi plesni peste spinare fratele taciturn. În jur domneau mânia, dezamăgirea şi chiar jalea. Însă nimeni nu duse mâna la sabie; sângele închegat ni se uscase la încheietură.

— Aşa să fie, zise Tyndareos ridicându-se la rândul lui. Mă bucur să primesc încă un Atrid în familia mea. Ţi-o dau pe Elena, aşa cum vrednicul tău frate mi-a cerut-o cândva pe Clytaimnestra.

O arătă pe femeia mai înaltă de parcă o poftea să se ridice. Ea nu se mişcă. Poate nu-l auzise.

— Cum rămâne cu cea de-a treia fată? strigă un ins mărunţel, care stătea lângă uriaşul Aias. Nepoata ta. Nu mi-o dai mie?

Bărbaţii izbucniră în râs, bucurându-se că apăsarea din aer se mai risipise.

— Prea târziu, Teucer, zise Odysseu acoperind larma. Fata mi-a fost făgăduită mie.

N-am mai apucat să aud nimic. Mâna tatei m-a apucat de umăr, smucindu-mă cu mânie de pe scaun.

— Aici nu mai e de noi.

Am plecat spre casă chiar în aceeaşi seară şi am încălecat iarăşi pe măgăruş, amărât până în adâncul sufletului: nu mi se îngăduise nici măcar să zăresc chipul de legendă al Elenei.

Tata n-a mai pomenit niciodată acea călătorie, iar odată ce-am ajuns acasă, faptele au început să mi se preschimbe în chip ciudat în amintire. Sângele şi legământul, odaia plină de regi: toate păreau depărtate şi şterse, de parcă ar fi fost urzite de un aed, nu ceva ce trăisem chiar eu. Chiar îngenuncheasem în faţa lor? Dar legământul pe care-l rostisem? Mi se părea nebunesc până şi gândul la una ca asta, prostesc şi cu neputinţă, aşa cum îţi apare un vis în miezul zilei.

Capitolul 3

Eram pe un câmp. Aveam în mâini două perechi de zaruri primite în dar. Nu de la tata, nici nu i-ar fi trecut prin cap măcar. Nici de la mama, care uneori nu mă recunoştea. Nu mai ştiam cine mi le dăduse. Un rege venit pe la noi? Vreun nobil dornic să parvină?

Erau cioplite în fildeş, încrustate cu onix, netede sub deget. Vara era pe sfârşite, iar eu gâfâiam, căci o ţinusem tot într-o fugă de la palat. Din ziua alergărilor fusesem trecut în grija unui bărbat care să mă înveţe toate artele atletice: box, lupta cu sabia şi suliţa, aruncarea discului. Însă scăpasem de el şi mă simţeam uşor ca un fulg, ameţit de plăcerea solitudinii. Nu mai fusesem singur de săptămâni întregi.

Apoi a apărut băiatul. Îl chema Clysonim şi era fiul unui nobil care venea adesea la palat. Mai în vârstă, mai solid şi neplăcut de cărnos. Zărise lucirea zarurilor în palma mea. Cu o privire pofticioasă, întinse mâna.

— Ia să le văd şi eu.

— Nu.

Nu voiam să-şi pună degetele lui murdare şi borcănate pe ele. Eram un prinţ, chiar dacă mărunţel de statură. N-aveam nici măcar dreptul ăsta? Însă feciorii ăştia de nobili se învăţaseră să joc cum îmi cântau ei. Ştiau că tata n-o să se amestece.

— Le vreau eu.

Încă nu se sinchisea să treacă la ameninţări. L-am urât pentru asta. Ar fi trebuit să fiu demn de ameninţări.

— Nu.

— Dă-mi-le, zise păşind în faţă.

— Sunt ale mele.

Mi-au crescut colţi. Dădeam să muşc precum potăile care se încaieră pentru resturile de la masa noastră.

A dat să le-apuce şi l-am împins în spate. Cât pe ce să cadă, lucru care m-a bucurat. N-o să pună el laba pe ce-i al meu.

— Hei!

Îl apucase furia. Eram aşa de mic şi se zvonea că sunt slab de minte. Dacă dădea înapoi, se făcea de ruşine. Veni spre mine, roşu la faţă. Fără să vreau, am făcut un pas în spate. Atunci a zâmbit batjocoritor.

— Laşule.

— Nu-s laş, am zis cu glas răstit, aprinzându-mă tot.

— Tatăl tău aşa te crede, rosti el răspicat, de parcă ar fi savurat fiecare cuvânt. L-am auzit cum i-a zis tatei.

— Ba nu.

Însă ştiam că îi zisese.

Băiatul veni mai aproape. Ridică pumnul.

— Mă faci mincinos?

Acum ştiam c-o să mă lovească. Aştepta doar să-i dau un pretext. Îmi închipuiam cum vorbise tata. Laş. Mi-am proptit mâinile în pieptul lui şi l-am împins cât de tare am putut. Pământul nostru era acoperit cu păşuni şi grâne. Doar nu te răneşti de la o căzătură.

Îmi caut pricină de iertare. Era un pământ presărat şi cu pietre.

S-a izbit surd cu capul de o piatră şi l-am văzut cum îşi holbează uluit ochii. În jurul lui, pământul începuse să sângereze.

Mă zgâiam gâtuit de groază la isprava mea. Nu mai văzusem nici un om murind. Tauri şi capre da, până şi peşti care se sufocau fără să verse sânge. Şi văzusem aşa ceva în picturi, pe tapiserii, figurile negre desenate pe fundul tipsiilor noastre. Dar nu aşa: horcăitul sufocat şi degetele scurmând pământul. Mirosul zemurilor lepădate de trup. Am luat-o la goană.

Ceva mai târziu, m-au găsit la poalele noduroase ale unui măslin. Eram moale şi palid, înconjurat de propria mea vomă. Zarurile nu mai erau, le pierdusem în goană. Tata m-a privit crunt de sus, cu buzele răsfrânte peste dinţii galbeni. La un gest al lui, slugile m-au luat pe sus şi m-au dus înăuntru.

Familia băiatului a cerut fie surghiunul neîntârziat, fie moartea. Erau puternici şi băiatul era fiul lor cel mai mare. I-ar fi îngăduit, poate, regelui să le pârjolească pământurile sau să le necinstească fiicele, dacă primeau în schimb ceva bani. Dar de fii nu te atingi. Pentru una ca asta, nobilii stârnesc răzmeriţe. Ştiam cu toţii legile; ne agăţam de ele ca să evităm haosul care ne păştea întruna. Vrajba ucigaşă. Slugile făceau semnul care să le apere de rău.

Tata se luptase cu disperare toată viaţa să nu-şi piardă tronul şi nu avea de gând să rişte din pricina unui fiu ca mine, când moştenitorii şi pântecele care să-i poarte erau la îndemână. Aşa că s-a învoit: voi fi surghiunit şi voi creşte pe pământurile altui rege. În schimbul greutăţii mele în aur, vor face alţii din mine bărbat. Nu voi avea nici părinţi, nici nume de familie şi nici vreo moştenire. În vremurile noastre, mai bine aş fi murit. Însă tata era om chibzuit. Greutatea mea în aur făcea mai puţin decât ar fi cerut înmormântarea fastuoasă ce se cerea după moartea mea.

Aşa am ajuns orfan la zece ani. Şi aşa am ajuns în Ftia.

Cât o nestemată, Ftia era cel mai mic dintre regatele noastre, o fâşie de pământ ca un cârlig, întinzându-se între poalele muntelui Othrys şi mare. Regele, Peleu, se număra printre oamenii îndrăgiţi de zei, fără a fi el însuşi din stirpe zeiască, doar un bărbat isteţ, curajos, chipeş şi nespus de evlavios. Drept răsplată, cei de sus îi dăruiseră o nereidă s-o ia de nevastă. O cinste mai mare nici că puteau să-i facă, socoteau ei. La urma urmelor, ce muritor nu-şi dorea în patul său o zeiţă care să-i nască un fiu? Sângele ceresc ne curăţa stirpea tulbure şi plămădea eroi din tină şi lut. Iar zeiţa aceasta aducea cu sine o promisiune şi mai măreaţă: Parcele ursiseră că fiul ei îşi va întrece cu mult tatăl. Stirpea lui Peleu n-avea cum să piară. Însă, asemenea tuturor darurilor oferite de zei, exista un neajuns – zeiţa cu pricina se împotrivea.

Toată lumea, până şi eu, auzise cum fusese cucerită Thetis. Zeii îl duseseră pe Peleu într-un loc tăinuit, unde-i plăcea ei să stea pe ţărmul mării. L-au prevenit să nu piardă vremea cu vreun preambul – n-o să se învoiască în veci să ia de bărbat un muritor.

L-au prevenit şi la ce să se aştepte după ce o prindea – căci nimfa Thetis era vicleană, ca tatăl ei, Proteu, uncheşul cel înşelător al mării şi ştia cum să-şi preschimbe pielea în sute de forme felurite, în blană, pene sau carne vie. Dar în ciuda ciocurilor, ghearelor, colţilor, tentaculelor şi cozilor usturătoare care-l vor jupui de viu, Peleu nu trebuia în ruptul capului să-i dea drumul.

Peleu era evlavios şi ascultător de felul său şi a făcut întocmai cum îl învăţaseră zeii. A aşteptat-o să iasă din valurile cenuşii ca ardezia, cu pletele ei negre şi lungi ca o coadă de cal. Apoi a înşfăcat-o şi nu i-a dat drumul oricât de aprig s-a zvârcolit ea, ţinând-o în strânsoare până au obosit amândoi şi şi-au pierdut suflul, cu pielea zgâriată de nisip. Sângele din rănile pe care i le iscase ea s-a amestecat cu zemurile fecioriei răpite ce-i mânjeau coapsele. Împotrivirea ei nu mai avea nici o însemnătate – pierderea fecioriei o lega la fel de strâns precum jurămintele căsătoriei.

Zeii au silit-o să jure că va sta cu bărbatul ei muritor cel puţin un an şi a rămas pe uscat din datorie, tăcută, placidă şi ursuză. Acum, când o înşfăca, nu se mai sinchisea să se zvârcolească şi să se sucească drept împotrivire, ci zăcea ţeapănă şi tăcută, jilavă şi rece ca un peşte mort. Pântecele-i îndărătnic născuse doar un prunc. Şi de cum i-a venit vremea libertăţii, a zbughit-o din casă şi s-a azvârlit înapoi în mare.

Nu s-a mai întors decât ca să-şi vadă feciorul, atâta, şi doar pentru scurt timp. În rest, copilul a fost crescut de tot felul de dascăli şi doici, vegheat de Foinix, cel mai credincios sfetnic al lui Peleu. Oare Peleu regretase vreodată că zeii îi făcuseră un asemenea dar? O nevastă de rând s-ar fi socotit norocoasă să aibă parte de un bărbat blajin ca Peleu, cu chipul mereu zâmbitor. Însă pentru Thetis, nereida, nimic n-ar fi putut să umbrească josnica lui mediocritate de simplu muritor.

Am fost condus prin palat de un slujitor al cărui nume nu-mi rămăsese în minte. Poate nici nu mi-l spusese. Sălile erau mai mici decât acasă, păreau mărginite de modestia regatului asupra căruia domneau. Pereţii şi podelele erau din marmura ce se găsea prin părţile locului, mai albă decât în miazăzi. Îmi vedeam picioarele întunecate pe întinderea lor pală.

Nu aveam nimic la mine. Cele câteva lucruri pe care le avea tocmai erau duse în odaia mea, iar aurul trimis de tata era pe drum spre visterie. Simţisem o teamă ciudată când mă despărţisem de el. Aurul acela îmi ţinuse tovărăşie în săptămânile petrecute pe drum, amintindu-mi cât valoram. Ştiam pe de rost ce-l alcătuieşte: cinci pocale cu steme încrustate, un sceptru cu măciulie mare, un colier de aur bătut, două statuete ornamentale în formă de păsări şi o liră sculptată, cu vârfurile suflate în aur. Ultimul obiect, ştiam prea bine, era înşelător. Lemnul era ieftin, se găsea pe toate drumurile, cântărea mult şi uzurpa locul aurului. Însă era o liră atât de frumoasă, că nu putea nimeni să-i caute nod în papură; se aflase în zestrea mamei mele. Mergând călare, îmi vâram mâna în desagi ca să mângâi lemnul lustruit.

Din câte bănuiam, eram condus spre sala tronului, unde aveam să îngenunchez şi să-mi revărs recunoştinţa. Însă sluga se opri fără veste la o uşă lăturalnică. Regele Peleu nu era la palat, îmi zise el, aşa că aveam să fiu dus în faţa fiului său. M-am neliniştit. Nu pentru asta mă pregătisem, repetându-mi vorbe supuse, călare pe măgăruşul meu. Fiul lui Peleu. Încă-mi aminteam cununa întunecată pe pletele-i bălaie, tălpile trandafirii lucind pe nisip. Aşa se cuvine să fie un fiu.

Stătea tolănit pe spate pe o banchetă lată, căptuşită cu perne, ţinând o liră pe burtă. O ciupea alene. Nu m-a auzit când am intrat sau n-a vrut să se uite. Aşa am început să înţeleg care-mi era locul acolo. Până atunci fusesem un prinţ, aşteptat şi anunţat. Acum eram neînsemnat.

Am mai făcut un pas în faţă, târşâindu-mi picioarele, iar el şi-a lăsat capul într-o parte, ca să mă privească. În cei cinci ani care trecuseră de când îl văzusem, se lepădase de rotunjimile prunciei. Am rămas cu gura căscată, străbătut de un fior rece, văzând cât de frumos era, ochi verzi adânci, trăsături delicate de fată. Pe dată parcă m-a lovit dezgustul, ţâşnind din mine ca un izvor. Eu nu mă schimbasem atât de mult, nici atât de prielnic.

A căscat, cu pleoapele grele.

— Cum te cheamă?

Regatul lui era cât jumătate, cât un sfert, cât o optime din regatul tatălui meu, eu ucisesem un băiat şi fusesem surghiunit, iar el tot nu ştia cine sunt. Mi-am încleştat fălcile, nu voiam să scot un cuvânt.

A întrebat iarăşi, mai tare:

— Cum te cheamă?

Tăcerea îmi putea fi iertată prima oară – poate că nu-l auzisem. Acum, însă, nu mai mergea.

— Patroclu.

Tata îmi dăduse la naştere acest nume plin de speranţă, dar nesocotit, şi îl simţeam amar pe limbă. „Mândria tatălui“, asta însemna. Am aşteptat să glumească, vreo vorbă batjocoritoare pe seama ruşinii de care mă acoperisem. Nu s-a întâmplat. Poate e prea prost ca să-l ducă mintea la aşa ceva, mi-am zis.

S-a întors pe-o parte, spre mine. O şuviţă i se desprinsese, căzându-i în ochi; o suflă în lături.

— Eu mă numesc Ahile.

Mi-am săltat doar un pic bărbia, în semn de răspuns. Ne-am privit o clipă. Apoi a clipit şi a căscat iar, larg, ca pisicile.

— Bine-ai venit în Ftia.

Crescusem şi eu la palat, aşa că ştiam când sunt trimis la plimbare.

În după-amiaza aceea am descoperit că nu eram singurul copil lăsat în grija lui Peleu. Umilul rege părea să aibă fii de pripas din belşug. Şi el fugise pe vremuri de acasă, se zicea, şi i se dusese vorba că era milos cu cei aflaţi în surghiun. Aveam o saltea de paie drept pat, într-o odaie lungă, ca o baracă militară, plină de băieţi care ţopăiau şi se îmbrânceau care-ncotro. Un slujitor îmi arătă unde-mi puseseră lucrurile. Câţiva băieţi ridicară capetele, zgâindu-se. Pesemne că vreunul din ei a intrat în vorbă cu mine, m-a întrebat cum mă cheamă. Pesemne că i-am zis. S-au întors la joaca lor. Nimeni de seamă. M-am îndreptat ţeapăn spre salteaua mea şi am aşteptat să vină vremea cinei.

În amurg, ne-a chemat la masă un clopoţel de bronz lovit de cineva, undeva în adâncurile întortocheate ale palatului. Băieţii lăsară baltă jocurile şi dădură năvală pe hol. Palatul era clădit ca o crescătorie de iepuri, cu o sumedenie de coridoare sucite, ce dădeau brusc în câte o sală. Era să mă împiedic de călcâiele băiatului din faţă, de teamă să nu mă rătăcesc, lăsat în urmă.

Odaia unde se mânca era o sală lungă, în partea din faţă a palatului, cu ferestre ce dădeau spre poalele muntelui Othrys. Era destul de încăpătoare, să mâncăm toţi odată acolo, ba ar fi încăput chiar şi mai mulţi. Peleu era dintre regii iubitori de petreceri şi distracţii. Ne-am aşezat pe banchete de stejar, la mesele zgâriate de ani întregi de trântit blide. Mâncarea era simplă, dar din belşug – peşte sărat şi pâine groasă, brânză amestecată cu ierburi. Nu tu carne de capră, nici carne de taur. Asta era doar pentru neamurile regeşti sau pentru sărbători. În cealaltă parte a odăii am zărit lucirea unor plete bălaie la lumina lămpilor. Ahile. Stătea cu un grup de băieţi care râdeau cu gurile până la urechi de ceva ce zisese sau făcuse el. Aşa se cuvine să fie un prinţ. M-am uitat în jos, la pâinea zgrunţuroasă pe care o ţineam între degete.

După cină ni s-a dat voie să facem ce poftim. Câţiva băieţi se strânseseră într-un colţ să se joace.

— Vrei să te joci cu noi? m-a întrebat unul.

Pletele îi atârnau încă în bucle de copil; era mai mic decât mine.

— Să mă joc?

— Zaruri.

Şi-a deschis palma ca să mi le arate, oscioare cioplite cu picăţele negre de vopsea. Am tresărit, dându-mă un pas în spate.

— Nu, am zis prea tare.

A clipit uimit.

— Bine.

A dat din umeri şi a plecat.

În acea noapte l-am visat pe băiatul mort, cu ţeasta crăpată ca un ou în tină. M-a urmărit. Sângele se întinde, întunecat precum vinul vărsat. Deschide ochii şi începe să-şi mişte gura. Îmi astup urechile cu mâinile. Se zicea că glasurile morţilor au puterea să-i înnebunească pe cei vii. Nu trebuie să aud ce zice.

M-am trezit îngrozit, sperând că n-am ţipat în somn. Gămăliile strălucitoare ale stelelor de la fereastră erau singura lumină; nu vedeam nici o lună. Răsuflarea îmi răsuna răguşit în tăcere, iar acoperitoarea de trestie împletită a saltelei foşnea uşor sub mine, împungându-mi spatele cu degetele ei subţiri. Prezenţa celorlalţi băieţi nu mă mângâia deloc; morţii noştri veneau să se răzbune fără să ţină seama de martori.

Stelele s-au rotit şi luna a alunecat din ascunzişul ei pe cer. Când mi s-au închis iar ochii îngreunaţi, băiatul mă aştepta în continuare, plin de sânge, cu chipul alb ca oasele. Fireşte. Nici un suflet nu voia să fie trimis de timpuriu în jalea cea veşnică a tărâmului de jos. Surghiunul potolea mânia celor vii, dar nu-i îmbuna pe morţi.

M-am trezit cu ochii împăienjeniţi, cu mădularele grele şi amorţite. Ceilalţi băieţi roiau în jurul meu, îmbrăcându-se pentru masa de dimineaţă, nerăbdători să înceapă ziua. Umblase iute vorba că eram sucit şi ceilalţi băieţi n-au mai venit la mine, nici cu zaruri, nici cu altceva. La masă mi-am vârât cu degetele pâine în gură şi gâtlejul meu a înghiţit dumicat după dumicat. Cineva mi-a turnat lapte. L-am băut.

După aceea am fost duşi în soarele şi praful curţilor de luptă ca să învăţăm să ne batem cu suliţa şi spada. Aici am dat de rostul bunătăţii lui Peleu: bine învăţaţi şi îndatoraţi, într-o bună zi aveam să-i fim soldaţi de nădejde.

Am primit o suliţă şi o mână butucită mi-a arătat cum s-o ţin cum trebuie, iar şi iar. Am aruncat-o, atingând în treacăt scoarţa stejarului ales drept ţintă. Dascălul oftă şi-mi mai dădu o suliţă. M-am uitat în treacăt la ceilalţi băieţi, căutându-l pe fiul lui Peleu. Nu era. Mi-am îndreptat iar privirea spre stejar, cu scoarţa lui scobită şi crăpată, sângerându-şi seva prin răni. Am aruncat.

Soarele se înălţa tot mai mult pe boltă. Aveam gâtlejul din ce în ce mai uscat şi mai înfierbântat şi simţeam cum mă râcâie în gâtlej de la tot praful încins. Când dascălii ne lăsară liberi, cei mai mulţi băieţi fugiră într-un suflet pe ţărm, unde adia încă un vânticel. Acolo au tras la sorţi şi s-au luat la întrecere, aruncându-şi glume în graiurile ascuţite, necizelate de la miazănoapte.

Îmi simţeam ochii grei şi mă durea braţul de cât mă sforţasem toată dimineaţa. M-am aşezat la umbra pipernicită a unui măslin, ca să privesc la valurile oceanului. Nimeni nu mi-a vorbit. Eram uşor de dat uitării. La o adică, şi acasă era aproape la fel.

A doua zi, la fel, dimineaţa exerciţii plicticoase de luptă, iar apoi ceasurile lungi ale după-amiezii în singurătate. Noaptea se desfăcea în aşchii tot mai subţiri. Mă uitam ţintă, până când o vedeam şi cu ochii închişi: secera galbenă lucind în bezna de sub pleoape. Speram să mă păzească de nălucirile băiatului mort. Zeiţa lunii are darul farmecelor, stăpâneşte peste cei morţi. Ar putea să alunge visele, dacă aşa doreşte.

Nu a făcut-o. Băiatul a venit noapte de noapte, cu ochii lui holbaţi şi ţeasta ţăndări. Uneori se întorcea şi-mi arăta gaura din cap, unde-i atârna aluatul moale al creierului. Uneori se întindea să mă prindă. Atunci mă trezeam, sufocat de groază, şi rămâneam cu ochii holbaţi în beznă până-n zori.