© 2017 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6758-1

ISBN PDF: 978-973-46-6759-8

ISBN print: 978-973-46-6692-8

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

LIA FAUR (n. 1970, Săvîrşin) este conferenţiar universitar la Facultatea de Ştiinţe Socio-Umane a Universităţii de Vest „Vasile Goldiş” din Arad. A publicat volumele de versuri Exerciţiu de striptease (2002), Piele de împrumut (2009), Poeme pentru fluturi bolnavi (2013), Lamé. Trupul nu ştie nimic (2015), cărţile de dialog Eşichier (împreună cu Şerban Foarţă, 2012), Cum e să fii femeie? (împreună cu Alex Ştefănescu, 2012) şi studiul Avatarurile feminităţii în opera lui Camil Petrescu (2014). A primit Premiul pentru debut al Filialei Arad a USR şi Premiul Cenaclului Literar „Lucian Blaga” al USR Arad. A beneficiat de o bursă post-doctorală a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi cu tema Reprezentări ale corporalităţii în literatura interbelică.

ŞERBAN AXINTE (n. 1976, Iaşi) este cercetător ştiinţific la Institutul de Filologie Română „A. Philippide” al Academiei Române – Filiala Iaşi, colaborator la revistele culturale Dilema veche, Observator cultural, Convorbiri literare. A publicat mai multe volume de versuri, printre care Lumea ţi-a ieşit aşa cum ai vrut (2006, 2015) şi Păpădia electrică (2012), studiul Definiţiile romanului. De la Dimitrie Cantemir la G. Călinescu (2011) şi Gabriela Adameşteanu. Monografie, antologie comentată, receptare critică (2015). A primit Premiul USR – Filiala Iaşi pentru poezie (2013) şi Premiul „Lucian Blaga” al Academiei Române pentru critică literară (2013).

Cuvânt înainte

„Vă rog […] să ne trimiteți o epistolă în versuri […], pe care noi s-o amplasăm în deschiderea cărții.” (Ş.A. către Ş.F.)

Scria, la noi, cu lucie peniţă de iridiu,

un critic, Călinescu cel mare,-adică G.,

că o femeie tre’ să-l contemple pe Ovidiu

(căruia-i e amantă sau nu), în vreme ce

acest pribeag contemplă, pe ţărm, eterna moarte

a valurilor mării¹, în salturi lungi de dulf, –

cu toate că, prin anii 30, scria o foarte

expertă-n waves („talazuri”), Mrs. Virginia Woolf².

Marele critic, însă, ce ridicase temple,

spre senectute, unor pseudosacerdoţi,

nu-i dădea voie unei „minţi scurte” să contemple,

căci autentic spirit meditativ nu poţi

să fii decât în cazul că eşti bărbat – altmintre

la cratiţă cu tine!, chiar dacă,-n loc de spin,

o cratimă te-nţeapă şi-o tremă stă să-ţi intre,

în loc de cremă,-n mâna cu care scrii, Christine

din Pisa³,-n Quattrocento,-n Luteţia, noaptea (somnul

pierzându-ţi-l adesea cu câte une chanson

sau câte-un jeu à vendre – cu care, însă, domnul

mai tânăr cu cinci sute de ani, Gustave Lanson,

n-are să fie tandru: „Buna fiică, buna

soţie, buna mamă, va mai fi fost, în rest,

un «bas-bleus» nepereche şi, pasămite, una

din cele-ntâi din şirul acesta indigest,

dacă nu însăşi prima”.

Altminteri, e mai bine

când cel ce dă verdicte nu-i critic, ci soldat,

ca Bonaparte, care,-n răstimpul unei cine,

amfitrioanei sale faimoase, i-ar fi dat,

atunci când (nu, desigur, pentru-a se-afla în treabă,

ci aşteptând din parte-i un falnic piedestal),

pe concherantul june-al Italiei l-întreabă

Mme (căci despre dânsa vorbim aici) de Staël:

„Monsieur, quelle est pour vous la première des femmes?”,

la care generalul răspunde sec şi, vai,

prozaic: „Celle qui fait le plus d’enfants, Madame!”⁴.

În rest, dragi cititoare şi cititori, ar mai

fi multe şi mărunte de spus cum se percepe

de domni o carte-a unei, să zicem, Sandra Brown,

citită cu o mână şi ochi cât două cepe

de unii,-n timp ce alţii (ca, dacă vreţi, Dan Brown)

o uită în metroul din care-au coborât;

şi invers, cum pe domnul Brown îl percepe doamna

Brown, ce-i citeşte cartea sub cerul mohorât,

şi-o uită pe o bancă, în parc, când vine toamna;

iar dacă-i place, uită că plouă ca prin sită,

şi, deschizând umbrela, sub griul spălăcit,

citeşte pân’ se-ntoarce, cu cartea obosită,

acasă, unde uită ce tocmai a citit.

Nu, însă, de lectură e vorba într-o carte

despre cum simte scrisul femelei un mascul;

dacă-i masculul alpha, femela are parte

de-ocara că mai bine ar depăna un scul

şi-ar împleti textile din lână-n loc de texte

nătângi; şi,-n timp ce furia îi dă dureri de meclă,

supramasculul Nietzsche, maestru în pretexte

de ceartă,-i născoceşte lui George Sand o poreclă:

„lactea ubertas, auf deutsch die Milchkuh” – dacă

nu ştiţi latina doctă, nici teutona: „vacă

de lapte” (sau, aiurea, „fruchtbare Schreibe-Kuh”⁵).

Cu bine…

Nu ’nainte de-a vă mai spune cu

ce nickname o alintă pe George, alias Aurore

Dupin, contemporanul lui Nietzsche, Maldoror,

vampir bolnav de răul Àurorei (mal d’Aurore!) –

cel care-i înfierează umărul alb cu ferma

pecete,-n care-i scris,

într-un cerc roşu: Herma-

froditul Circumcis⁶.

(Ei, şi?… De lapte dulce,-n şiştare,-i plină ferma!)

29-30 ianuarie 2017

Şerban Foarță

1. „Dacă ne reprezentăm cu uşurinţă pe Ovidiu contemplând visător valurile Pontului Euxin, ni se pare grotescă o femeie în aceeaşi postură cogitabundă. Firesc este ca, în timp ce Ovidiu priveşte moartea valurilor, femeia să privească pe Ovid[iu]” (G. Călinescu, „Domina bona”, în Principii de estetică, Editura pentru Literatură, Bucureşti, 1968, pp. 263-264).

2. Orice comentariu ar fi, pesemne, superfluu. Şi totuşi, câteva rânduri din incipit, în tălmăcirea lui Petru Creţia (Valurile, Editura Humanitas, Bucureşti, 2012, p. 5): „Pe măsură ce se apropia de ţărm, fiecare dâră se înălţa, creştea, se spulbera şi aşternea peste nisip un val subţire de spumă albă. Valul se odihnea, apoi revenea, ca răsuflarea omului adormit, care creşte şi scade fără ştirea lui. Încetul cu încetul, dâra întunecată de la orizont se limpezi, ca şi cum drojdia dintr-o sticlă de vin vechi s-ar fi lăsat la fund şi sticla ar fi rămas verzuie…”.

3. E vorba de poetesa Christine de Pisan (1364-1439), pe care o agrăiesc, aici, la vocativ. Citatul din Gustave Lanson (pe care-l deformez puţin în literă, dar nu în spirit) provine din Ş.F., Un ev enorm şi delicat. Poeţi ai veacului de mijloc şi ai Prerenaşterii franceze, tălmăciri şi glose de ~, Editura Universităţii de Vest, Timişoara, 2016, p. 196: „Bonne fille, bonne épouse, bonne mère, au reste un des plus authentiques bas-bleus qu’il y ait eu dans notre littérature, la première de cette insupportable lignée de femmes auteurs”.

4. „Gura lumii”! Adică (aproximativ): „— Care, să-i daţi cununa, între femei, vă-ndeamnă?/ — Aceia care face mai multe-odrasle, Doamnă!”.

5. Cf. Friedrich Nietzsche, „Meine Unmöglichen”; în Götzen-Dämmerung oder Wie man mit dem Hammer philosophiert, 1889. (Aceleiaşi, după doi ani de zile, mizantropul Jules Renard are să-i zică, în incomodul său Journal, „la vache bretonne de la littérature”). Or, pare-se, nemulţumit cu-atâta, Nietzsche revine, mai la vale, într-un „verset” aparte asupra ubertăţii bietei George: „Ea se trăgea ca un pendul – şi dă-i şi scrie… Rece ca Hugo şi ca Balzac, ca toţi Romanticii, de fapt, de cum se aşterneau pe scris. O, şi cu câtă suficienţă mi se va mai fi tolănit, la masa ei de lucru, ditai scribenta vacă, nu fără nu ştiu ce nemţesc într-însa, în înţelesul cel mai rău, ca, de altminteri, şi Rousseau, propriu-i maestru, ceea ce nu-i, desigur, cu putinţă decât când gustul franţuzesc e în derivă! – Renan, însă, o venera…”. (O venera, adaug eu, şi Dostoievski, „singurul [ipse ibidemque dixit, n.m.] psiholog, de la care, fie zis în treacăt, am avut ceva de învăţat”.)

6. Cf. Œuvres complètes d’Isidore Ducasse. Les Chants de Maldoror, par le Comte de Lautréamont. Poésies. Lettres (Le Livre de Poche, Paris, 1963, p. 385). De adăugat, în încheiere, că, spre deosebire de pseudocontele „maldaurore”-ian (sic!), solitarul de la Sils Maria va fi fost auroral prin excelenţă.

„Declasificarea” unui dosar tabu

Certitudinea, un blocaj al gândirii

Tema pe care o propunem în această carte ar putea să-i surprindă pe unii cititori. O discuție pornind de la întrebarea Cum citesc bărbații cărțile femeilor? poate părea ușor inactuală sau superfluă. Mulți ar răspunde scurt: nu mă interesează această distincție, lucrurile sunt lămurite de mult sau există literatură proastă și literatură bună, nu literatură scrisă de femei și literatură scrisă de bărbați. Problema pare, într-adevăr, „clasificată”, dar tocmai acele lucruri care ne apar ca lămurite, sigure, „adevărate” sunt acelea care ne dau cele mai mari bătăi de cap. Nu le mai luăm în discuție, nu le mai permitem să emuleze sau să comporte anumite nuanțe. Credem că certitudinea funcționează uneori ca un blocaj al gândirii.

În sprijinul celor care consideră că tema propusă de noi și-a găsit rezolvarea de multe decenii există mai multe argumente. Cel mai cunoscut ar fi acela că scrisul nu e o îndeletnicire prin excelență masculină. Mai mult, dacă ne-am referi la citit, am putea spune că această preocupare a fost multă vreme una preponderent feminină. Motivele sunt lesne de înțeles și nu e neapărat necesar să le enumerăm aici, însă e bine să amintim că la baza unei mai bune înțelegeri ar putea sta disponibilitatea de a examina și perspective diametral opuse. Putem explora o problemă dintr-o anumită direcție până în pânzele albe, apoi să ne concentrăm pe ea utilizând perspectiva diametral opusă. Rezultatele strădaniilor noastre ar fi mult mai relevante. Așadar, există o singură literatură. Autorii sunt de două feluri: bărbați și femei. Sigur că „nu există o legătură demonstrabilă între sexul autorului/autoarei și calitatea literară a textului” (Dan C. Mihăilescu). Dar am putea privi problema și din perspectiva motivelor pentru care citesc cei ce citesc. Facem abstracție de ceea ce știm din teoria lecturii și ne întoarcem la cele două mari nevoi interioare ce stau la baza dorinței de a citi: prima, necesitatea de evadare din lumea reală și de pătrundere într-o viață alternativă, a doua, voința de autoconstrucție sau a citi pentru a scrie.

O rană încă deschisă

Statistica ne arată că, cel puțin în ultimele două secole, femeile erau cele care se lăsau cuprinse în mrejele fantasiei, cu alte cuvinte, citeau de plăcere. De altfel, în cultura română, dar nu numai, felul în care se gândea literatura se confunda cu o adevărată dezbatere morală. În diferite epoci, multe scrieri nu erau recomandabile tinerelor fete, pentru că acestea ar fi putut cădea mai lesne în „patimile amorului”. Unii traducători care semnau și prefața unor romanțuri ajunse la noi pe la începutul secolului al XIX-lea încercau să-i convingă pe cititori și pe critici că acele „istorioare plăzmuite” nu erau de natură să contravină bunelor moravuri. Aproape toți acești traducători-prefațatori păreau interesați de impactul pe care l-ar putea avea scrierile tălmăcite de ei asupra femeilor. Iată un fragment din prefața semnată de Simion Marcovici la Viața contelui de Comminge de M-me de Tencin. Textul intitulat „Înștiințare” merită atenția noastră: „Această istorioară va dovedi cetitorilor că din pricini foarte mici se nasc întâmplări cumplite și că asupra tuturor mișcărilor noastre trebuie să întoarcem o băgare de seamă adâncă ca să depărtăm mâhnirea și necazurile, pre câte este dat unei ființe supuse la atâtea patimi și bătută de atâtea valuri. […] Așadar această plăzmuire poate fi bună și folositoare și iarăși vătămătoare, după scopul scriitorului, cât despre acest romanț îndrăznim a zice că nici un părinte, nici un copil de veri ce treaptă sau feliu vor fi nu să poate supăra, pentru că întrânsul vor vedea întâiu că neunirea familiilor pricinuiește cele mai grozave necazuri și al doilea că orbeasca pornire a tinerilor la patima amorului îi asvârle în noianurile ticăloșii și ale chinurilor, de care numai moartea poate să-i scape”. După cum se poate lesne constata, cartea tradusă de Simion Marcovici aparține unei femei, pe numele întreg Claudine-Alexandrine-Sophie Guérin de Tencin (1682-1749), iar titlul original al volumului este: Mémoires du conte de Comminge (1735). Sigur că acest gen de scriere nu caracterizează literatura în ansamblul ei, dar trădează o anumită mentalitate ce a persistat multă vreme și de care nu băgăm mâna în foc că am scăpat definitiv. Rămășițele unui asemenea tip de gândire se pot metamorfoza surprinzător. Feminismul extrem nu e cumva o reacție la un tip de gândire primitiv ce nu și-a epuizat încă toate resursele? Alături de mulți alții, credem că da. Mai mult, ca o dovadă că această mentalitate retrogradă reprezintă și acum, în 2017, o rană deschisă, una dintre respondente ne îndeamnă să reflectăm, recurgând la un titlu celebru, la necesitatea de a fi cu toții feminiști „înspre beneficiul tuturor, într-o Românie care nu a prea cunoscut feminismul” (Medeea Iancu).

Seduction against seduction

Istoria literaturii consemnează numeroase situații în care femeile imită deliberat scrisul bărbaților (după cum mărturisește Angela Marinescu despre ea însăși), dar și invers: bărbații le imită pe femei sau recurg la unele strategii prin care scrisul lor să capete ceva din vibrația scrisului feminin. La acest capitol, Proust este cel mai des invocat (Doris Mironescu, Simona Preda, Melinda Crăciun, Emil Hurezeanu, Felix Nicolau). Putem discuta despre ce anume dorește un autor/o autoare de la un text literar. Mai ales în cazul prozei, unii scriitori recurg la anumite tehnici narative (stilul indirect liber, inserarea unor scrisori etc.) pentru a reda realități interioare ale femeilor sau diverse perspective asupra lumii. La rândul lor, femeile pot recurge la strategii asemănătoare în încercarea de a aproxima „lumea bărbaților”, scrisul fiind în ambele situații și o formă de cunoaștere. Nu vorbim aici despre romanul realist, nici măcar despre cel psihologic. Literatura e dincolo de aceste încadrări abuzive. Așa cum gândim ieșirea din perimetrul unui gen literar anume, tot astfel putem să înțelegem ambigenul ca pe o evadare din șabloanele de receptare, deformatoare prin ele însele. Dar, atenție, ambigen, nu unisex. Acest din urmă termen presupune nivelare, nu deschidere.

Ce așteptări avem noi de la această dezbatere? Să vedem dacă este posibilă o lectură a operelor literare care să nu piardă din vedere existența biologică a scriitorului/scriitoarei, a tot ceea ce reprezintă el/ea în afara „camerei de plută”. Esteticul rămâne ceva de la sine înțeles. Autonomia esteticului a fost suficient timp apărată și nu cred că mai e cazul să o facem și noi aici.

Ce așteptări ar putea avea bărbații (ca să anticipăm puțin) de la literatura scrisă de femei? Seducția sau – mult mai interesant – negarea ei, vehementă ori nu, care predispune la ușoare metamorfoze identitare. Seducția se situează, credem noi, la jumătatea distanței dintre prezența – în text și în context – a persoanei biologice și stilul (marca) fiecărui autor în parte. Gândind astfel ne întoarcem cumva la Sainte-Beuve?

La începutul demersului nostru ne-am propus să-i invităm la dezbatere doar pe bărbați. Dar ce greșeală am fi făcut! Am fi creditat chiar noi prejudecata pe care o incriminăm. Nu am fi avut acces la punctele de vedere ale unor autoare de notorietate, precum Angela Marinescu, Ruxandra Cesereanu, Doina Ruști, Ioana Bot sau Angela Furtună, după cum nu am fi beneficiat nici de analizele pertinente ale Biancăi Burța-Cernat, ale Alinei Purcaru sau ale Danei Pîrvan, toate acestea fiind compatibile cu unele texte propuse de Bogdan Crețu, Doris Mironescu, Adrian Cioroianu, Liviu Antonesei sau Iulian Boldea.

Scriitoarele au adesea tendința să-și manifeste seducția în scris, un gen de seducție prea ușor reperabil uneori, care conduce spre clasificări, nu neapărat în favoarea literaturii lor. Alteori, textul lor te cuprinde ca aerul unui budoar, unde intri de bunăvoie, amăgit că e o bibliotecă. Conturează personajele masculine cu o accentuată finețe feminină, utilizând un limbaj care induce imaginea unei femei ascunse sub uniformă. Este și cazul lui Iris Murdoch în The Sea, the Sea (1978). Femeile își folosesc corpul adesea ca sursă de putere și de inspirație, în același timp explorându-și mult mai ușor particularitățile propriului sex. Vrând-nevrând, ne place sau nu, vrem să cunoaștem „cu adevărat” sexul textului, dar ne dorim în secret să fie unul masculin! Expresia „scrii ca un bărbat” – cu sens apreciativ – vorbește de la sine.

Universul posibilităților noastre ca oameni și texte

Cu precădere în anii ’70, în scrisul feminin se pune accent pe experiențele cele mai intime, la care bărbații nu au avut acces decât ca simpli observatori: sarcina și nașterea. Evocarea corpului sexual feminin stârnește interesul cititorilor atât în cărțile scrise de femei, cât și în cele scrise de bărbați. În felul acesta se recuperează niște decalaje, ale libertății de exprimare, ale subiectelor tabu ce aparțin feminității și acela al refuzului unei societăți, prin excelență patriarhală, impusă la chiar nivelul limbajului. Oricât am dori ca scrisul să nu aibă gen, el dobândește, și nu e nimic rău în asta, mai ales dacă ținem seama de emanciparea autorilor în funcție de epocile istorice, însă diversitatea nu își poate face apariția decât în afara genului. („Bărbaților nici măcar femeile nu le plac în același fel – darmite literatura scrisă de ele!” – Radu Vancu)

Forma pe care o îmbracă critica masculină poate avea de-a face cu moda. Bărbatul trece prin câteva etape ale efeminării și reajunge, în final, la cele ale masculului feroce. Este metrosexual, ubersexual, hipster, sfârșind în lumbersexual, modelul tăietorului de lemne american – semn al virilității extreme. Percepția lui nu poate rămâne indiferentă față de literatură și scris. Fiecare etapă de mai sus imprimă o nouă privire asupra lucrurilor.

Dacă la 1800 cărțile semnate de femei puteau constitui o curiozitate în privința tabuurilor, de-acum se cam știe totul și nu dezvăluirea intimităților poate atrage, ci libertatea de a fi și așa, și altminteri, libertatea de a ne lărgi universul posibilităților ca oameni și texte. Din acest motiv am preferat termenul ambigen celui de unisex.

După nenumărate statistici, mai mult internaționale, literatura scrisă de femei se citește diferit. Această constatare nu este vreo invenție feministă, ci e bazată pe măsurători și realități. Ceea ce este interesant și poate constitui o explicație în sine este opera autoarelor câștigătoare de Nobel în ultimii o sută de ani, inferioare ca număr față de autorii bărbați. Despre ce scriu aceste doamne? Dragoste, păcat, durere, moralitate, rasism, dragoste maternă, incest, molestare, sexualitate, fatalitate, libertate, moarte, capodopere biografice, fragmente de realitate umană, spuse cu o voce inconfundabilă.

Esența percepției unui gen ar putea fi tocmai doza de autenticitate a cititorului, eliberat de prejudecățile pe care le impune orice societate, inclusiv societatea contemporană.

Am organizat materialul primit de la colaboratorii noștri în trei secțiuni: „À la recherche de la femme perdue”, „Noi, scriitoarele” și „Un bărbat citește o femeie”. Am conceput această carte după cum sunt construite unele romane. Cu anticipări, cu reveniri, cu idei lăsate înadins în suspensie într-o anumită zonă a volumului, pentru a-și afla clarificarea și împlinirea în altă parte. Aceste mici strategii de construcție nu sunt făcute de dragul artei, ci definesc împreună un cadru în care ideile și perspectivele divergente, în unele cazuri, să poată coabita armonios unele cu altele.

La finalul intervenției noastre, dorim să mulțumim atât autorilor care au răspuns invitației noastre, cât și acelora care ne-au refuzat.

Nu în ultimul rând, mulțumim Editurii Polirom pentru sprijinul acordat la „declasificarea” acestui dosar tabu.

Lia Faur și Șerban Axinte

À la recherche de la femme perdue

Nu cred că-i loc aici de mirare, rușine, ranchiună sau revoltă

Dan C. Mihăilescu

Metaforele obsedante

Prima oară când m-am confruntat cu aversiunea feminismului, fie acrișor aluziv, fie de-a dreptul agresiv, a fost pe la jumătatea anilor ’70 ai veacului trecut, când – student cuminte și recenzent ambițios la Luceafărul (dar nu numai) – începusem cu ingenuă tenacitate o suită de „profiluri” de poete: Ileana Mălăncioiu, Ana Blandiana, Angela Marinescu, Grete Tartler, Doina Uricariu, Constanța Buzea, Daniela Crăsnaru, Victoria Ana Tăușan ș.a. Formula „lirism feminin” nu mi se părea deloc anormală, jignitoare, disprețuitoare sau incorectă politic (cum am spune astăzi), de vreme ce temele majore (metaforele obsedante) erau, invariabil, când puritatea virginală și frenezia dăruirii de sine, când senzualismul ardent acaparator, maternitatea sau nostalgia letargică după un nescio quid mult mai încărcat instinctual decât în cuprinsul virilității poetic-oniric-reflexive. Iar peste tot și toate: un plus fermecător de sensibilitate, grație, fragilitate.

Slavă Domnului, saphismul nu era de găsit în panoplia poetelor noastre, deși „Corydonii”, de bine, de rău, nu ne lipseau. Întâlneai cel mult, la o doamnă, un titlu precum 69 de poeme de dragoste, pe care unul ca mine, deși bărbat normal, însurat și la casa lui, fusese incapabil să-l bănuiască de vreo trimitere parșivă, spre hazul enorm al autoarei – și al prietenului Mircea Nedelciu, prezent hiperactiv la hohotele cu pricina.

Eram sincer și intens convins nu doar de legitimitatea sintagmei „poezie feminină”, dar și de cocheta utilitate a pufoasei mele inițiative exegetice. Astfel încât nu mică mi-a fost mirarea odată probozit de publicul feminin și virulent condamnat verbal pentru „decupajul tendențios”, cu alte cuvinte, pentru sexism, discriminare, minimalizare.

Feminitate cu bemol la cheie

Adicătelea, cum? dorul, reveria, forfota hormonală, setea de Zburători, dezvirginarea, apetitul sexual, metaforele acuplării, extazul carnal și tristețea postcoitum să fie oare apanajul feminității? Pe ce temei lipsește – cu un firesc blamabil, așadar – epitetul de gen la poezia bărbaților, ca să apară numaidecât când autorul este femeie? De ce să fie bovarismul, mai mult sau mai puțin isteroid, o stare eminamente feminină și nu una general umană? De ce, atunci când este vorba de o poetă, toate marile sentimente și idei poetice – de la iubire, suferință, sacrificiu, religiozitate, visare, singurătate, moarte, până la patriotism, militantism, eroism – se văd automat dublate de epitetul FEMININ, tocmai ca un bemol la cheie, ca o scuză, o acuzație, o…

Multe seri de taclale polemice am dedicat pe atunci subiectului.

Țin minte că mi-am provocat nu o dată auditoriul cu trei afirmații tranșante, scandaloase pentru colegele de breaslă, însă pentru mine de-o limpezime, o temeinicie și o trăinicie indiscutabile.

Prima: cine-i vinovat de condiția ancilară a femeii cale de secole și milenii, când EL era stăpânul, iar EA supusa, când el era vânătorul, vraciul, constructorul, preotul, soldatul, paznicul, dresorul animalelor, depozitarul cunoștințelor și Artistul, în vreme ce ea alăpta, țesea, deretica, bucătărisea, aștepta, accepta și servea ca monedă de schimb? La ce bun să ne revoltăm inutil, să ne șocăm fariseic și să condamnăm pe nedrept realități clare ca lumina zilei în ce privește existența, numărul și ponderea feminității nu doar în filozofie și științe, ci și în arte? Sigur, numărăm cu voluptate excepțiile feminine – în pictură, poezie, inginerie, astronomie, mistică, sculptură, dramaturgie, arhitectură, simfonism, academism etc. –, dar ele nu schimbă întru nimic regula, ba dimpotrivă.

Doi: când vine vorba de muzică, teatru și coregrafie, unde sensibilitatea și grația specifice feminității au un debușeu infinit mai mare decât în artele plastice, nu către componistică (dramaturgie sau regie) se îndreaptă cu precădere talentele, ci către interpretare. Primează, așadar, și aici natura de receptacul, de cutie de rezonanță a femininului, față de originalitatea creator-inovator-fecundatoare a bărbăției. Asta ca să nu mai insistăm asupra tradiției care vede în testicule (pardon, actualul cod conversațional recomandă varianta „cojones”) unitatea de măsură a talentului.

În fine, susțineam (și susțin) eu, nu există pacoste mai mare ca obsesia egalitarismului, indiferent că vorbim de politică sau literatură, sociologic sau estetic. O convingere care mi-a adus multe necazuri de-a lungul timpului, fie de-ar fi să-mi aduc aminte numai de caznele la care am fost supus în diferitele jurii în a căror componență am avut onoarea (uneori și plăcerea) să figurez și unde n-am acceptat în ruptul capului indicația de-a „propune și o femeie” exclusiv de dragul „justei repartizări”. Admir necondiționat și cultiv nesmintit meritocrația, astfel încât imixtiunea criteriului sexual, geografic, financiar sau de vârstă – pe scurt, discriminarea pozitivă – în cuprinsul evaluării strict estetice mi se pare ceva abominabil.

Aveam să-mi dau seama și mai abitir de nejustificata voință egalitaristă a „sufragetelor” când am publicat niște note de drum la Sfântul Munte. Dacă din partea bărbaților am avut sumedenie de mărturii empatice privind experiența athonită, în schimb, dinspre publicul feminin am fost invariabil harponat interogativ în privința interdicției de a vizita Athosul. Am auzit că și-n Parlamentul European s-au făcut interpelări pe tema asta. Oricât am argumentat adevărul elementar că, în vreme ce femeile au hărăzit de la Dumnezeu darul (suprem) al nașterii, bărbaților li s-a rezervat cel puțin acest loc exclusiv(ist) al fecioriei duhovnicești, pentru care nu văd de ce ar fi invidiați.

Dar, dacă există într-adevăr în creația literară un teritoriu unde marca feminității să fie vizibilă chiar la modul ostentativ, acesta este memorialistica penitenciară. Cum oare să nu observi elementele specifice feminității în evocarea pușcăriei la Lena Constante, Adriana Georgescu și Oana Orlea față de Ion Ioanid, Nicolae Steinhardt sau Radu Mărculescu? Și nu sunt amintirile siberiene ale Aniței Nandriș și evocările torturilor Elisabetei Rizea puternic amprentate de vulnerabilitatea feminină, în timp ce peregrinările lui Ion Gavrilă Ogoranu capătă irepresibil caracterul eroismului haiducesc? Pe scurt, toate ororile și umilințele care – în confesiunile bărbaților – sunt (sau par a fi) în firea lucrurilor devin mult mai chinuitoare (în fapt, ca și la lectură) în sfera confesivă a femininului, fie de-ar fi să ne gândim numai la menstruație, graviditate și viol.

Așa se face că, atunci când am adunat într-o carte (Castelul, biblioteca, pușcăria) exclusiv mărturii feminine, m-a siderat nu doar succesul comercial, ci în special simpatia doamnelor care până atunci mă blamaseră pentru separatism, discriminare, misoginie ș.cl. Unde mai pui că, întrebat brusc într-un interviu „care-i romanul vieții dvs.”, m-am surprins răspunzând instinctiv Memoriile lui Hadrian, optând pentru Marguerite Yourcenar fără nici un gând impur față de natura prieteniei sale cu Grace Frick, vă rog să mă credeți.

Dincolo de teme, autoare și stiluri

Altminteri, dincolo de temele, autoarele și stilurile care conțin vizibil elemente specifice feminității, mi se par aberante folosirea epitetelor de gen atunci când avem de comparat, să zicem, anchetarea unui caz de către Miss Marple, Hercule Poirot sau Philip Marlowe, stabilirea granițelor specifice în configurarea unui personaj feminin la Shakespeare, Jane Austen, Balzac, Virginia Woolf, Dickens, Duras, Tolstoi, Hortensia Papadat-Bengescu, Flaubert, la Alice Munro, Proust, G. Călinescu, Dostoievski, Marin Preda, Anișoara Odeanu, Ionel Teodoreanu, Doina Ruști, Dan Stanca, Lucia Demetrius, Gabriela Adameșteanu, Stieg Larsson, Sofocle, Slavici, Margaret Mitchell, Cărtărescu, Emily Brontë… și tot așa.

Și totuși, ce dulci ispite exegetice rămân compararea extazelor mistic-senzoriale la Sfânta Teresa d’Avila, Pascal și San Juan de la Cruz, situarea antipodică a valorilor feminine între Yourcenar, de-o parte, Duras și Simone de Beauvoir de cealaltă, comparația optzecistă T.T. Coșovei – Mariana Marin, jocurile comparatist-eseistice gen Mara – Sașa Comăneșteanu – Vitoria Lipan – Matilda Petrini – Vica Delcă ș.a.m.d.

Una peste alta, cititoarele nu au de ce să se revolte în fața sintagmei „literatură feminină” atâta vreme cât ea nu presupune o inferioritate, o precaritate, o minimalizare, ci doar precizarea unor teme și maniere literare. Sigur, într-o lume în care a ajuns să supere genul masculin al lui Dumnezeu, unde moda cultivă tot mai abitir unisexul, unde se evită cu vinovată înfiorare epitete precum orb, surd, gras, ciung și care sunt înlocuite febril cu nevăzător, hipoacuzic, supraponderal, handicapat, unde frizerul devine „hair stylist”, iar servitorii „personal auxiliar”, e limpede că afirmarea feminității ca feminitate va fi tot mai frecvent (și absurd) prizată ca statut jignitor sau defavorizant.

În ce mă privește, recitesc cu egală fervoare însemnările zilnice ale Reginei Maria și ale lui C. Argetoianu, incursiunile eseistice făcute de Marta Petreu și Paul Cernat în cuprinsul generației ’27, după cum tocmai accentuarea feminității mă farmecă în jurnalele, confesiunile sau corespondența unor Martha Bibescu, Jeni Acterian, Alice Voinescu, Zoe Cămărășescu, Irina Procopiu, Mărgărita Ioana Vulcănescu, până la Annie Bentoiu, Ana Blandiana și Tia Șerbănescu.