Aldous Huxley, Jesting Pilate. Travels through India, Burma, Malaya, Japan, China, and America

Copyright © 1926 by the Estate of Aldous Huxley

All rights reserved

© 2018 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7456-5

ISBN PDF: 978-973-46-7457-2

ISBN print: 978-973-46-7416-9

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă : © KPG Ivary/Shutterstock.com (detaliu)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ALDOUS HUXLEY (1894-1963) s-a născut în oraşul englez Godalming, comitatul Surrey, într-o familie cu o îndelungată tradiţie intelectuală. În 1908 şi-a început studiile la Eton College, iar după o întrerupere de doi ani le-a continuat la Balliol College din Oxford. În 1916 a publicat prima sa carte, volumul de versuri Roata în flăcări (The Burning Wheel). Patru ani mai tîrziu, în 1920, i-a apărut un volum de povestiri, Limbo, urmat – la doar un an – de primul său roman, Crome Yellow (Galben de Crome). Brave New World (Minunata lume nouă), unul dintre romanele de referinţă ale secolului trecut, a fost publicat în 1932. În 1937 Huxley s-a mutat în Statele Unite împreună cu soţia sa, Maria, şi fiul lor, Matthew. A locuit pînă la sfîrşitul vieţii în sudul Californiei şi în New Mexico, s-a apropiat de filosofia orientală şi a scris o vreme scenarii de film. Tot aici a început să experimenteze drogurile psihedelice, relatîndu-şi ulterior trăirile în faimosul eseu The Doors of Perception (Porţile percepţiei) din 1954. Huxley a publicat de-a lungul vieţii numeroase romane, volume de povestiri, eseuri şi poezii, scenarii de film şi biografii, cărţi de filosofie, jurnale de călătorie şi cărţi pentru copii, fiind considerat unul dintre cei mai reprezentativi şi mai influenţi scriitori ai secolului XX. În 1959 scriitorul a fost distins cu Premiul pentru Excelenţă al Academiei Americane de Arte şi Litere.

Fatehpur Sikri: Frontispiciu

Ce este adevărul? întrebă Pilat în batjocoră și nu așteptă să primească răspuns.

Francis Bacon

PARTEA I

INDIA & BIRMANIA

PORT SAID

Trapa de evacuare era ridicată. Atârnate la înălțime, deasupra deschizăturii, becurile electrice își trimiteau lumina orbitoare în adâncul pătratului cambuzei. Paznicul, aplecat deasupra marginii puțului, urla și dădea din mâini. Motorul cu abur îi răspundea zdrăngănind. Douăzeci de saci cu cartofi au apărut năvalnic din adâncuri. La zece picioare¹ deasupra punții, aceștia au fost aplecaţi într-o parte de o a doua frânghie transversală, au atârnat preț de o clipă dincolo de copastia navei, apoi, la un alt semnal al paznicului, au fost lăsați să cadă pe barja aflată în așteptare. Paznicul a mai ridicat o dată mâna. Motorul a zdrăngănit din nou. Două lațuri goale s-au ivit dintr-o parte a vaporului, au biciuit puntea în cădere și au dispărut în puț, încolăcindu-se ca niște șerpi. La capăt, jos de tot, niște omuleți au prins capetele libere ale funiei, au stivuit sacii, legându-i strâns. Paznicul a zbierat. Un alt chintal de cartofi a apărut năvalnic, s-a legănat într-o parte și a dispărut peste marginea navei. Și așa a continuat lucrul toată noaptea. Eu priveam totul cu admirație, curiozitate și, într-un final, cu un sentiment tot mai acut de groază. Transportarea unor bucăți de materie dintr-un punct de pe suprafața pământului către altul – iată toată munca omului! Iar înțelepciunea Orientului, mă gândeam eu, stă în convingerea că e mai bine să lași bucățile de materie la locul lor. Fără îndoială, înțelepții Orientului au dreptate până la un punct. Sunt multe bucățele de materie care ar putea fi lăsate la locul lor și nimeni nu ar suferi din cauza asta. De pildă, aceste picături de cerneală pe care eu le transfer cu atâta sârguință din sticluța lor pe suprafața hârtiei…

Am ancorat – şi în ce hazna! La Port Said se vorbesc toate limbile, se acceptă toate monedele. Dar schimbul lor valutar e jaf la drumul mare, iar cei de acolo își folosesc talentul de a vorbi limbi străine doar ca să înșele. Industria locală de bază pare să fie producerea și vânzarea fotografiilor indecente. Le găsești grămadă în aproape fiecare magazin; îți sunt băgate pe gât de fiecare gură-cască – la prețuri care scad amețitor, pe măsură ce te îndepărtezi, de la un sovereign până la jumătate de coroană. Abundența ofertei este dovada unei cereri tot atât de mari de astfel de produse din partea călătorilor aflați în trecere. În astfel de chestiuni, se pare că oamenii sunt mai plăcut impresionați de reprezentare – fie ea picturală sau verbală – decât de realitatea carnală. Este un fapt psihologic bizar căruia nu-i găsesc nici o explicație satisfăcătoare.

ÎN MAREA ROȘIE

Vorbind cu europeni care trăiesc și muncesc în Orient, aflu că dacă le place Orientul (ceea ce se și întâmplă în cazul multora dintre ei), asta se datorează întotdeauna aceluiaşi motiv. Se spune că acolo fiecare om este cineva; are autoritate și este admirat; îi cunoaște pe toți oamenii de vază și e la rândul lui cunoscut. Acasă se pierde în mulțime, nu contează, e un nimeni. Viața în Orient satisface instinctele cele mai profunde și mai puternice – acelea legate de afirmarea de sine. Tânărul care pleacă dintr-o suburbie a Londrei pentru a ocupa un post de funcționar în India se trezește membru al unei mici comunități conducătoare. Are servitori umili pe care-i pune la treabă, subordonați cu pielea cafenie cu care e bine și indicat să fii nepoliticos. E înconjurat de trei sute douăzeci de milioane de indieni; se simte de departe superior tuturor, începând de la culi până la maharajah, de la paria până la cel mai educat brahman, de la țăranul analfabet până la posesorul a jumătate de duzină de diplome europene. E posibil să fie prost crescut, idiot, needucat; nu contează. Are pielea albă. În India, superioritatea este o chestiune de epidermă. Nu-i de mirare că iubește Orientul. Pentru europeni condițiile de viață din Orient sunt un fel de drog. Dar beția pe care acesta o produce este mai plăcută decât cea care rezultă din consumul de whisky. Alcoolul, așa cum spune poetul:

Face curajul să sporească-n pieptul omului destoinic,

Mintea și pana poetului ascute-n chip temeinic

Sfidează sorții².

Dar sentimentul de putere pe care-l oferă, senzația de grandoare și importanță sunt doar iluzorii și nu durează. Beția Orientului e veşnică, iar sentimentul măreției nu este întru totul o himeră. Comis-voiajorul care merge în Orient este cu adevărat un om măreț (atâta vreme cât rămâne în Răsărit), spre deosebire de colegul lui care vinde medicamente acasă. Trezirea survine doar atunci când se întoarce în Europa. În Occident își găsește locul cuvenit în ierarhia socială. Unul din milioanele de oameni ai suburbiei londoneze e cuprins de dorul de Orient. Nu e de mirare. Cărui om îi place să fie sediment, când ar putea să plutească elegant pe suprafața scăldată în lumina soarelui?

PE MARE

Toată lumea de pe vas ne amenință cu perspectiva unei „distracții pe cinste“ în India. Distracție pe cinste înseamnă să mergi la curse, să joci bridge, să bei cocktailuri, să dansezi până la patru dimineața și să vorbești despre nimicuri. Și între timp, incredibila, frumoasa lume în care trăim ne așteaptă s-o explorăm, iar viața e scurtă și timpul curge nestăvilit, precum sângele dintr-o rană mortală. Și apoi mai este întreaga cunoaștere, întreaga artă. Mai sunt bărbații și femeile, viețuitoarele nenumărate şi, în cărți, sufletele acelor răposați care au meritat să devină nemuritori. Să mă ferească Dumnezeu ca într-o asemenea lume să am parte de Distracție pe Cinste! Dumnezeu te-ajută, dar nu-ți bagă și-n traistă. O să am grijă ca șederea mea în India să fie pe atât de lipsită de distracție, pe cât am să reușesc s-o fac.

BOMBAY

Pe chei, așteptând debarcarea rudelor aflate la bordul vasului nostru, stau patru sau cinci doamne parsi³ – toate urâte, acea urâțenie pe care doar persoanele care aparțin acestei clase exclusiviste, închise o pot avea. Poartă sariuri indiene și bluze europene, ciorapi și pantofi de pânză, cu toc înalt. Într-o mână țin câte o umbrelă neagră, în cealaltă, ghirlande de flori. Umbrelele negre le apără de soare; ghirlandele de chiparoase și flori de leandru urmează să fie agățate la gâtul prietenilor care se întorc. Una dintre doamne, ni se spune confidențial, este un doctor eminent.

Vreo zece culi, cu picioare subțiri ca ale unor maimuțe păianjen, sunt trimiși să aranjeze pasarela. Pun mâinile pe ea, slobozesc la unison un strigăt asurzitor – evident, în speranța că pasarela se va speria și se va mișca de la sine. Dar credința lor nu e de ajuns; pasarela nu se clintește. Întristați, oftând, se hotărăsc să împingă. O metodă vulgară, banală și obositoare de a pune lucrurile în mișcare. Dar măcar funcționează. Pasarela e deplasată de-a lungul cheiului, e aşezată pe poziţie. Pasagerii încep să coboare de pe vas. Într-un final prietenii și rudele doamnelor parsi coboară pe platformă. Sunt îmbrățișați, împodobiți cu flori și conduși înspre automobilele Hup și Overland care așteaptă în spatele vămii. E prima priveliște pe care ne-o oferă Orientul.

Pielea cafenie, picioarele desculțe, cerceii din nas, boii cu cocoașă – toate acestea erau previzibile, păreau evidente și familiare de cum coborai de pe vas. În Bombay, lucrul cu adevărat ciudat, neașteptat era prezența păsărilor. Sunt mai multe păsări pe străzile acestui oraș cu milioane de locuitori decât într-o pădure englezească. Ulii imenși, cu aripile întinse și nemișcate, planează de-a lungul bulevardelor cu aceeași viteză ca a traficului de sub ele, fără nici un efort. Nenumărate ciori cu capul cenușiu zboară de colo până colo, stau cocoțate pe fiecare acoperiș, pe fiecare pervaz și cablu electric. Croncănitul lor este basul principal al oricărui alt sunet din Bombay. Uliii și ciorile fac o treabă bună în salubrizare, iar Bombayul, care produce mult gunoi și prea puțini gunoieri, le ține foarte ocupate și bine hrănite. Nimeni din acest ținut, unde uciderea animalelor este de-a dreptul o crimă, nu le face nici un rău lor sau cuiburilor lor. Se-nmulțesc și sporesc, fiind, în chip surprinzător, lipsite de orice teamă. Pe tot cuprinsul Indiei aveam să găsim aceeași abundență de păsări, aceeași încrezătoare absență a fricii. Venind din Italia, unde, timp de nouă luni pe an când lo sport e în plină desfășurare, peisajul câmpenesc este aproape lipsit de păsări, unde oameni înarmați stau la pândă o jumătate de zi ca să vâneze vreo brumăriță-de-pădure, iar privighetorile sunt prinse-n lațuri și mâncate cu miile – venind din Italia, am fost impresionat în mod deosebit de numărul și varietatea păsărilor indiene.

BOMBAY

Din punct de vedere arhitectural, Bombay este unul dintre cele mai groaznice orașe de pe ambele emisfere. A avut neșansa să se dezvolte într-o perioadă care a fost probabil cea mai neagră din toată istoria arhitecturii. Cea mai mare parte a clădirilor lui publice au fost proiectate și executate între anii 1860 și 1900. Nu prea e cazul nici să detaliez, nici să comentez. Tot ce trebuia spus a fost spus impecabil în ghid; așadar să lăsăm ghidul să vorbească. Secretariatul Prezidențial, ni se spune, este construit în „stil gotic venețian“. Aula Universității (terminată în 1874), clădită în „stilul decorativ francez al secolului XV“, se află în imediata vecinătate a „englezescului timpuriu“ al Curții de Justiție (deschisă în 1879). Biblioteca Universității, datând cu un secol mai devreme decât Aula, este realizată în „stilul gotic al secolului XIV“. Vechiul Oficiu Poștal Central a fost „proiectat în stil medieval de către domnul Trubshawe“. (Din precauţie, nu ni se oferea nici o explicație despre Trubshawe). Oficiul de Telegraf (nedatat, însă cunoștințele mele în materie de stiluri arhitecturale mă fac să înclin spre o epocă mai târzie) este în stil „romanic“. Gara Victoria, care este construită în stil „gotic italian cu oarecare modificări orientale aduse domurilor“, se află față-n față cu Clădirile Municipale în care „impresia de oriental introdusă în arhitectura gotică creează un efect plăcut“. Încă și mai evident orientale sunt Poarta Indiei („bazată pe stilul secolului XVI din Gujarat“) și Muzeul Prințul de Wales („în stilul Indian al secolelor XV și XVI, caracteristic Președinției⁴“). Arhitectura Hotelului Majestic și a Hotelului Taj Mahal nu este descrisă în ghid. E o scăpare; cele două merită o descriere. Majestic este musulman ca stil, într-un fel mult mai haotic decât ar fi visat vreodată până și cei mai ortodocși dintre marii Moguli, iar giganticul Taj combină stilul Muzeului de Istorie Naturală din South Kensington cu acela al unui pavilion indian la o expoziție internațională. La capătul unei ore petrecute printre aceste comori de arhitectură modernă, am luat un taxi și, doar ca o formă de autoapărare, am mers la primărie, care este un edificiu cuminte, în stil georgian târziu, construit prin anii treizeci. Lung și scund, cu șirurile de scări, cu frontonul central, cu colonada dorică, edificiul are un aer calm și o decență liniștitoare. Printre atâtea neghiobii arhitecturale și mojicii cu pretenții, este singurul gentleman. În Bombay, pare să fie la fel de elegant ca Partenonul.

BOMBAY

În holul hotelului se află un stand de cărți, ticsit cu ziare și romane – printre ele, am remarcat cu recunoştinţă, se aflau propriile mele romane. O secțiune întreagă este dedicată revistelor tehnice englezești și americane – dar tehnice într-un fel anume, destul de special. Reviste de ginecologie, de obstetrică, de psihologie sexuală, de boli venerice. Șiruri întregi și zeci de exemplare din fiecare. Holul hotelului nu este frecventat de doctori în mod deosebit; publicul larg este cel care cumpără aceste reviste. Ciudat, ciudat fenomen! Poate că este unul dintre efectele climei.

BOMBAY

Din trupul lui insular, Bombay îşi întinde tentacule lungi de sărăcie lucie suburbană. Fabrici și clădiri cenușii imense, cocioabe scunde răspândite printre palmieri mărginesc drumurile care se întind pe mile întregi, drumuri înțesate de nenumărați trecători care se mișcă în toate părțile. Mergând cu mașina spre ieșirea din Bombay, de-a lungul uneia dintre aceste artere aglomerate, am simțit (încă și mai acut) acea uimire care mă copleșește adesea când trec prin mahalalele sordide ale vreunui oraș european – uimire în fața propriei mele siguranțe, a propriului confort, în fața privilegiilor mele, a acceptării instinctive și aproape lipsite de resentimente a milioane de semeni mai puțin norocoși decât mine, a pretenției de a fi educat, rafinat, înstărit, prin comparație cu ei. Să fim tolerați, eu și semenii mei privilegiați, de către propriul nostru popor mi se pare oricum un lucru destul de bizar. Dar ca pretențiile noastre, care sunt încă și mai mari în India decât în Europa, să fie acceptate de acești nenumărați străini cu piele cafenie, asupra cărora ne exercităm stăpânirea, mă izbește încă şi mai tare.

Suntem acceptați cum sunt acceptați și banii de hârtie – în virtutea convingerii că valorăm ceva. Valoarea noastră nu este intrinsecă, ci este preluată din aprecierea lumii. Trăim și stăpânim în baza încrederii care ni se acordă și suntem respectați nu neapărat pentru c-am fi cu adevărat formidabili (deși puterea noastră e mare), ci pentru că există convenția că ar trebui să fim respectați. Majoritatea mai puțin norocoasă este atent educată în această direcție utilă.

În Europa banii noştri de hârtie au început să-și piardă valoarea convențională. Continuăm încă să ne oferim propriile persoane (adesea cu oarecare sfială ascunsă) ca pe bancnotele de cinci lire; dar cei mai sceptici dintre cei „inferiori nouă“ refuză să ne privească ca pe ceva mai mult decât maculatură. Când același lucru va începe să se petreacă și în India, când încrederea din care omul alb a trăit și a stăpânit de atâta amar de vreme va fi retrasă, ce se va întâmpla atunci? Fără pic de violență, doar refuzând să-l mai accepte pe omul alb la valoarea pe care o pretinde acesta, doar refuzând să mai aibă de-a face cu el, indienii vor putea reduce domnia britanică la neputință. Noncooperarea a eșuat până acum din cauza ineficienței organizatorice și a lipsei de spirit civic din partea indienilor. Dar organizarea eficientă și spiritul civic sunt rezultatele unei anumite educații. Atunci când masele vor primi acea educație, când bancnotele prestigiului european vor fi discreditate în mod sistematic și cetățenii europeni vor fi boicotați și lăsați într-un soi de vid social și economic, indienii vor putea obține lucrurile pe care le cer. (Simpla dispariție a tuturor servitorilor indieni ar fi aproape de ajuns ca să le bage albilor mințile în cap. Confruntat cu obligația de a-și goli propriile lături, un vicerege ar începe să asculte cererile swarajiste⁵ cu o simpatie crescândă). Dacă indienii se vor descurca sau nu mai bine decât englezii să guverneze India este cu totul altă chestiune. Swaraj se poate dovedi a fi o binecuvântare sau se poate transforma într-o catastrofă. Dar în orice caz, asta se va obține atunci când un număr suficient din cei trei sute douăzeci de milioane de indieni se vor hotărî la unison să o ceară. Lucrul acesta este evident. Trebuie doar să pună la îndoială pretențiile albilor, trebuie doar să le ignore prezența aproape invizibilă în mulțimile lor; atâta tot.

Până atunci însă, încrederea noastră se menține, cu orice preţ, în rândul maselor. Poate că indianul educat se îndoiește că bancnotele noastre de cinci lire valorează mai mult decât o bucată egală de hârtie decupată din Daily Mail; dar fratele lui mai puțin educat ne acceptă încă la valoarea declarată. Trecători cu picioare subțiri mă salută ducând mâna la tâmplă atunci când trec pe lângă ei. Îmi port privilegiile confortului, ale culturii și bogăției prin mizeria Bombayului suburban, în absolută siguranță. Acestea sunt încă sigure, mai mult sau mai puțin, chiar și în suburbiile unui orașel industrial englezesc. Pentru cât timp? Mă întreb în timp ce șofez printre palmieri.

BOMBAY

Norocul nostru a fost să o întâlnim pe durata șederii în Bombay pe doamna Sarojini Naidu⁶, aleasă de curând președinte al Congresului Național Indian⁷, o femeie care îmbină, într-o manieră absolut remarcabilă, farmecul cu o mare forță intelectuală, drăgălășenia cu energia plină de curaj, originalitatea cu o vastă cultură și sinceritatea cu umorul. Dacă toți politicienii indieni sunt asemeni doamnei Naidu, atunci țara este cu adevărat binecuvântată.

La un ceai organizat în saloanele sale, un tânăr musulman de origine arabă a recitat niște versuri în urdu scrise de poetul punjab modern Iqbal⁸. Subiectul era Sicilia (și, vai!, Sicilia a fost singurul cuvânt din poezie pe care l-am înțeles). Poetul, ni s-a spus, și-a găsit inspirația în timp ce traversa strâmtoarea Messina pe drumul de întoarcere din Europa, iar poezia lui era scrisă în maniera unei elegii – elegia unui mahomedan revoltat pentru faptul că insula, care aparținuse odinioară musulmanilor, trebuie să se afle acum în mâinile necredincioșilor. Nu am spus nimic în momentul acela, dar trebuie să recunosc că imaginea Siciliei ca țară musulmană sustrasă în mod barbar stăpânilor ei de drept, arabii, m-a izbit ca destul de tare. Pentru noi, ca buni europeni, Sicilia e greacă, latină, creștină, italiană. Perioada ocupației arabe este un interludiu, ceva irelevant. E drept, arabii din Sicilia au fost arabii cei mai civilizați. Dar e greu să-i privim altfel decât ca pe niște intruși pe acel pământ clasic. Iar acum mi se cerea să privesc insula lui Teocrit – așa cum italienii de dinainte de război priviseră Trento și alte porțiuni din Italia irredenta – ca pe o bucățică de „Arabie nerăscumpărată“. Mi se cerea prea mult. În primul moment m-am simțit de-a dreptul indignat – fără îndoială, la fel de indignat cum s-a simţit poetul la vederea acelor țărmuri odinioară musulmane, acum pângărite de prezența creștinilor. În viața călătorului, aceste mici lecții de teoria relativității sunt evenimente zilnice.

Cuvintele poeziei erau de neînțeles pentru mine. Dar cel puțin puteam să apreciez felul în care era recitată, sau mai degrabă incantată – pentru că strofele erau astfel aranjate încât să alcătuiască o melodie repetitivă, regulată, într-o cheie minoră. Fiecare vers începea cu o frază fremătătoare, care creștea, precum sunetul unei trompete, dintr-o dominantă într-o tonică și, la următoarea măsură accentuată, într-o terță minoră. După asta, melodia rătăcea cu jale; se auzeau note suspendate și triluri lungi pe o singură vocală. Pe măsură ce ascultam eram tot mai încredințat că tot așa trebuie să fi fost recitate și corurile grecești – ca o incantație păstrată cu grijă între limitele unei singure octave, un cânt (pentru urechile noastre, cel puțin) oarecum monoton, cântat fără efort, într-o manieră mai degrabă vorbită decât într-una pe care am putea-o considera cântată. Și în notele suspendate, în trilurile și tremolourile pe o singură silabă prelungă, mi se părea că recunosc acea trăsătură distinctă a corului euripidian pe care Aristofan l-a luat în râs și l-a parodiat în Broaștele.

BOMBAY

În seara aceasta, domnului Patel⁹, noul purtător de cuvânt al Adunării Legislative, i-a fost adresat un discurs elogios de către membrii comunității sale, o subcastă a agricultorilor din Gujarat. Și alți membri ai comunității rupseseră rândurile societății tradiționale – holul era plin de oameni care lăsaseră plugul ţărănesc pentru munca la oraș –, dar nici unul dintre aceștia nu se mai ridicase într-o poziție atât de înaltă ca cea atinsă de domnul Patel. „Din plugar, președinte“ – ziariștii indieni, ca și colegii lor de dincolo de ocean, au o slăbiciune pentru sloganuri – era cel prin care ziarele rezumau cariera domnului Patel.

Am însoțit-o pe doamna Naidu până la locul evenimentului și, în calitate de oaspeți ai acesteia, ne-am trezit ocupând locurile de onoare de la tribună. Sala era plină. Căldura, deși soarele apusese, era copleșitoare. (Aceasta este una din ciudățeniile climei din Bombay, și anume că temperatura crește sau, în orice caz, pare să crească în timpul primelor ore ale nopții). În grădina de afară, o orchestră cânta nişte foxtroturi celebre cu două-trei sezoane în urmă.

Programul evenimentului fusese elaborat cu grijă. Un cor de copii urma să cânte în răstimpul cât domnul Patel era așteptat să intre. Cineva urma să-i recite un poem elogios după ce acesta avea să ia loc. Apoi venea rândul discursurilor, după care urmau replica domnului Patel și prezentarea discursului în caseta lui de argint, la finalul ceremoniei. Un plan perfect pe hârtie; dar în practică, după cum s-a dovedit, nu pe atât de reuşit pe cât ar fi putut să fie. Pentru că orchestra a cântat, iar publicul a vorbit pe toată durata cât au interpretat copiii. Într-adevăr, doar din întâmplare, și asta pentru că am observat că deschideau și închideau gurile într-un fel nefiresc, ca niște pești, mi-am dat seama că acei copii cântă. Și atunci când recitatorul a început să-și declame poezia elogioasă, orchestra cea neobosită a atacat melodia „Why did you kiss that girl?“ poezia lui a fost acoperită cu totul. Însă până la momentul acela, câteva mii din populația nenumărată a ciorilor din Bombay se și așezaseră în copacii din fața sălii și discutau problema retragerii peste noapte, așa cum fac păsările vorbărețe la apusul soarelui. Croncănitul lor era de rău augur. Nicăieri în Europa n-am mai auzit așa ceva. Eram așezat la tribună, la mică distanță de vorbitori; dar vocile lor nu răzbăteau nici măcar până la mine. Doar la vreo jumătate de oră mai târziu, când ciorile s-au dus la culcare, publicul a mai reușit să prindă câte-un cuvânt. După asta, ceremonia a decurs destul de liniştit, cu doar unul sau două mici incidente, prilejuite de citirea discursului și de oferirea casetei, care au știrbit solemnitatea ocaziei.

Toate acestea mi-au readus foarte clar în minte ceremonii similare din Italia. Nu există cuvânt de care ziariștii italieni să fie mai atrași decât de cuvântul solenne. Orice ceremonie despre care citești într-un ziar italian este solemnă – așezarea solemnă a pietrei de temelie, depuneri solemne de coroane la morminte, aniversări solemne de centenare, intrări și ieșiri regale solemne. În ziare, cum vă spun, toate lucrurile astea sunt solemne. În practică totuși, rareori sunt altceva decât improvizație, hazard și, pentru ochii unui nordic cel puțin, ineficiente și neimpresionante. Catolicul cuminte care vine la Roma cu speranța să vadă ceremonii religioase nobile și emoționante se întoarce de obicei dezamăgit în țara sa. Adevărul este că aceste lucruri se organizează mai bine în Franța, Anglia, Belgia, Germania – în oricare altă țară nordică. Noi, nordicii, ne organizăm evenimentele cu mai mult profesionalism decât oamenii din sud. Noi facem eforturi să ne impresionăm pe noi înșine; și în același timp dăm ceremoniei pe care o organizăm toate șansele să ni se pară impresionantă prin faptul că intrăm deliberat într-o stare de spirit plină de seriozitate și ne menținem în această seriozitate până la finalul ceremoniei. Sudistul refuză să-și bată capul cu detaliile de culise și nu se va sinchisi să-și păstreze o stare de spirit anume pentru prea mult timp. Prin urmare, nouă ni se pare rușinos de neglijent, cinic și ireverențios.

Dar nu trebuie să ne pripim atunci când judecăm. Sudistul își are propriile tradiții legate de chestiunile în cauză, iar acestea se întâmplă să fie diferite de ale noastre. În această privință, îmi închipui că felul lui de a gândi și de a simți e mai apropiat de cel oriental decât de al nostru. Hai să încercăm să înțelegem înainte de a judeca.

Noi îl numim pe sudist neglijent pentru că tolerează meschinăria în mijlocul grandorii și lasă ca ocaziile solemne să-i fie compromise din pricina unei nepriceperi crase. Dar acesta ar putea riposta spunându-ne că suntem total lipsiți de imaginație pentru că nu suntem capabili să sesizăm buna intenție din spatele unei forme de expresie neadecvate, să apreciem impresia generală spectaculoasă în ciuda sărăciei detaliilor. Pentru că în materie de artă, ar pretinde el (și o ceremonie religioasă, un eveniment civic sau politic sunt forme de artă, fiind doar niște spectacole solemne de balet și niște șarade simbolice), nu contează decât intenția și impresia generală. Acei mici piloni și acele arce butante din marmură, cu care grecii își consolidau statuile, sunt absurde dacă e să le analizezi cu atenție. Dar rostul lor e să fie ignorate. Din punct de vedere structural, o fațadă falsă este caraghioasă; sudistul știe asta, bineînțeles, la fel de bine ca Ruskin¹⁰. Dar, mai înțelept decât Ruskin, falsitatea acesteia nu-i provoacă o criză de indignare morală; el își permite să se bucure de grandoarea veritabilă a înfățișării acesteia atunci când este privită din unghiul potrivit. Poate că la biserică preotul turuie ca o moară stricată, ca și când ar încerca să bată vreun record mondial, poate că acoliţii bisericeşti se scobesc în nas, băieții din cor cântă fals, sacristanii scuipă; noi, nordicii, ne revoltăm, dar sudistul indulgent și cumpătat trece cu vederea aceste amănunte nesemnificative și se bucură de impresia generală plăcută a baletului ecleziastic, în ciuda micilor neajunsuri. Dar dacă se bucură de el, întreabă acum nordicul, de ce măcar nu stă liniștit și nu se abține de la a râde și a trăncăni, de ce nu încearcă să pară, și părând să se străduiască să fie, serios? La care celălalt va replica, făcând haz de mintea înceată și rigidă a nordicului, de pompozitatea lui, de neputința de a simți în mod sincer două emoții în același timp sau, cel puțin, într-o succesiune foarte rapidă. „Pot să văd amănuntele caraghioase și care trădează nepricepere la fel de bine ca tine“, va spune el, „și, la fel ca tine, le deplâng. Dar îmi păstrez simțul proporției și nu dau voie unor simple amănunte să influențeze felul în care apreciez impresia generală. Ai darul de a adopta o seriozitate solemnă; dar eu pot să zâmbesc și să mă simt solemn în decursul aceluiași minut. În biserică mă rog fierbinte într-un moment anume, sunt furat de frumusețea ceremonialului (în ciuda amănuntelor defectuoase) și în clipa următoare fac ochi dulci tinerei din strana vecină sau discut cu cel de lângă mine despre prețul acțiunilor la cauciuc. Ariile de operă, știu, sunt teatrale și convenționale, iar eu fac haz de tenorul ţeapăn care le interpretează; dar în același timp îi aplaud furtunos urletele și, chiar și când îmi bat joc, mă las copleșit de pasiunea tulburătoare a muzicii. Mintea îți este mai greoaie, mai înțepenită decât a mea. Tu nu poți fi decât un singur lucru deodată și găsești șocante sprințarele bufonerii emoționale ale celor care au avut norocul să fie mai înzestrați decât tine și mai bine crescuți. Eu nu pot decât să te compătimesc pentru limitările tale.“

Toate discursurile, în afară de cel al doamnei Naidu, care ne-a oferit o mostră de elocință englezească, au fost în gujarati și, în ceea ce mă privește, nimic altceva decât cacofonie. M-am distrat prinzând cuvintele englezești sporadice cu care incomprehensibilul fusese asezonat. „Bla-bla-bla Președinția Bombay“; iată felul în care ar fi trebuit să relatez un discurs obişnuit al serii. „Bla-bla comitet, bla bla bla raport minoritar, bla bla Guvernul Indiei, bla bla bla George Washington, bla Edmund Burke, bla bla bla Comisia de Evaluare, bla bla bla bla…“ Iată felul în care, mă gândeam eu, strămoșii noștri saxoni au împrumutat din limba invadatorilor cuvintele cărora nu le puteau găsi nici un echivalent în engleza lor vulgară, post-Cucerire. Ascultând pălăvrăgeala de neînțeles a vasalilor lui străini, baronul normand s-ar fi amuzat să prindă din zbor, din când în când, cuvinte familiare precum „armată“, „castel“, „lege“.

Ceremonia a luat sfârșit. Împodobiți cu flori – pentru că avusese loc o distribuire generoasă de ghirlande, de care până și noi, deși fără să le merităm, profitaserăm – am urmat-o pe gazda noastră în grădină. Acolo, pe sub palmieri, am băut un soi de sifon foarte parfumat, am mâncat niște găluşte ciudate, umplute cu carne tocată care era în același timp și dulce și extrem de picantă – carne tocată de oaie amestecată cu un gem vitriolic – și am încercat să scăpăm de gustul lor arzător cu prăjiturele și sandvici, cu bucăți de marţipan și delicatețuri prăjite. În cealaltă parte a grădinii, în afara oricărui risc de vreo posibilă contaminare, ortodocșii savurau preparate speciale pregătite de bucătarii unor familii garantat de viță aleasă. Cu barba albă și înveșmântat în maniera cea mai maiestuoasă, domnul Patel se plimba printre oaspeți, arătând ca un profet mic, ba chiar mare – dar profet, așa cum am văzut atunci când s-a așezat la masă cu o sclipire șugubeață în ochi.

Se făcuse aproape nouă când ne-am înapoiat la hotel. Întorcându-ne de la cină, o oră mai târziu, ne-am regăsit camera în mod magic parfumată de chiparoasele și florile exotice din ghirlandele noastre. În noaptea aceea și pe tot parcursul zilei următoare, până s-au uscat cu totul, florile și-au revărsat mireasma, iar adierea trimisă înspre noi de ventilatorul electric din tavan era una caldă impregnată de o stranie dulceață tropicală.

1. Unitate de măsură egală cu aproximativ 0,3 m.

2. „O, Give Me Stout Brown Ale“, melodie englezească pe versurile poetului Frederik Atkinson, scrisă în 1790 și inclusă în antologia The banquet of Thalia, or the Fashionable songsters pocket memorial.

3. Una dintre comunitățile religioase din India aparținând Zoroastrismului originar din Persia (numele de parsi înseamnă de fapt persan în limba persană); deși au migrat în India, parsi și-au păstrat obiceiurile și tradițiile.

4. Centre administrative ale fostei guvernări britanice pe teritoriul subcontinentului sud-asiatic, ce cuprind „orașe președințiale“ (Bomaby, Calcutta, Madras) sau chiar provincii întregi, datând încă din secolul XVII.

5. Swaraj (hindi, provenind din sanscrită), termen politic consacrat de Gandhi – în cartea intitulată Hind Swaraj (1909) –, care definește ideea de autoguvernare și, implicit, de independență a Indiei. Principiile pe care acest concept le promovează sunt recăpătarea demnității naționale și întoarcerea la valorile morale tradiționale indiene, crearea unor noi structuri politice care să corespundă realităților naționale și să servească interesului poporului indian. Swaraj este și numele primului partid politic din India Britanică, ce militează pentru Independență.

6. Naidu Sarojini (1879-1949), poetă și om politic, prima femeie din istoria Indiei care a devenit Președinte al Congresului Național Indian (1925) și guvernator al Provinciilor Unite (Agra și Ough, actualul Uttar Pradesh), participând alături de Gandhi la mișcările de noncooperare și nonviolență. Ziua ei de naștere, 2 martie, este sărbătorită ca Ziua Femeii în India.

7. Congresul Național Indian (The All-India Congress) a fost fondat în Bombay, în 1885, de către un ofițer britanic, Allan Octavian Hume, ca un club de discuții pentru domni. Deşi inițial nu a avut caracter revoluționar, urmărind doar încurajarea participării indienilor la viața politică, ulterior, sub conducerea noilor președinți, începând cu Bal Gangadhar Tilak, Congresul capătă și accente extremiste. Direcția naționalistă are la bază noțiunea de swaraj și militează pentru independență, autonomie, autoguvernare prin opoziția față de politica britanică și boicotarea produselor și a școlilor engleze.

8. Muhammad Iqbal (1877-1938), poet, filosof și politician indian, unul dintre promotorii mișcării de independență a Pakistanului şi unul dintre membrii Ligii Musulmane. Pentru meritele sale, a fost numit poet național al Pakistanului, iar ziua sa de naștere a fost declarată sărbătoare națională.

9. Sardar Vallabhbhai Patel (1875-1950), avocat indian provenit dintr-o familie simplă de agricultori, cunoscut ca „Omul de Fier al Indiei“ care după întâlnirea cu Gandhi intră în politică, îmbrățișează vederile acestuia, devine lider al Congresului Național Indian și prim-ministru interimar.

10. John Ruskin (1819-1900), critic de artă victorian și profesor de artă la Universitatea din Oxford; devine cunoscut datorită primului său volum de critică de artă Modern Painters, urmat de multe alte studii de arhitectură şi de istoria artei, readucând în atenția publicului stilul gotic și accentuând valoarea artei medievale.