Gabriela Adameşteanu

II

Gara de Est

Întâlnirea

Prefaţă de Paul Cernat

Cronologie de Andreea Drăghicescu

Editura Polirom

2008

© 2008 by Editura POLIROM, pentru prezenta ediţie

Colecţie coordonată de Daniel Cristea-Enache.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, Bl. B3A, sc. 1, et. 1, sector 4, cod 040031,

O.P 53, P.O. BOX 1-728, 030174

ISBN eBOOK: 978-973-46-2156-9

vol. ISBN: 978-973-46-1184-3

vol. 2: Gara de Est; Întâlnirea - 2008 - ISBN : 978-973-46-1074-7

Lector: Magdalena Popescu Bedrosian

Redactor: Alina Radu

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Cronologie

1942 Gabriela Adameşteanu se naşte la 2 aprilie la Târgu Ocna, într-o familie de intelectuali (Ion Adameşteanu, profesor universitar şi autor de tratate fundamentale de medicină veterinară, Dinu Adameşteanu, arheolog italian renumit pentru descoperirile sale din Sicilia şi muzeele ridicate în Sudul Italiei, excelentul chirurg Cornel Adameşteanu sunt unchii săi).

Tatăl, Mircea Adameşteanu, este un apreciat profesor de istorie, mama, Elena Adameşteanu (fostă Predescu), profesoară de lucru manual şi, ulterior, educatoare.

1946 Familia Gabrielei Adameşteanu se mută la Piteşti.

1949-1960 Urmează şcoala primară şi Liceul nr. 2 din Piteşti.

1960-1965 Urmează cursurile Facultăţii de Limba şi Literatura Română din cadrul Universităţii Bucureşti, pe care le încheie cu susţinerea lucrării de licenţă Modificări în structura personajului la Proust, sub îndrumarea profesorului Silvian Iosifescu, catedra de Teoria Literaturii.

1965 La 4 martie moare tatăl, Mircea Adameşteanu.

La 1 septembrie Gabriela Adameşteanu este repartizată ca redactor în Redacţia de Dicţionare Enciclopedice a Editurii Politice, devenită ulterior Editura Enciclopedică, respectiv Editura Ştiinţifică şi Enciclopedică, unde va lucra până în 1984.

1971 Debut publicistic în revista Luceafărul, nr. 2 (454), sâmbătă 9 ianuarie, cu „Prietenie“, fragment din viitorul roman Drumul egal al fiecărei zile. Până la apariţia lui în 1975 a mai publicat în paginile aceleiaşi reviste şi alte fragmente: „După-amiezi de duminică“ (12 mai 1973), „Cutia de abanos“ (1973), „Străzi de duminică“ (20 iulie 1974), „Un apel telefonic“ (7 decembrie 1974), „Fereastra“ (28 decembrie 1974), „Spre sfârşitul săptămânii“ (5 aprilie 1975).

În paralel publică fragmente şi în România literară: „Deruta“ (27 mai 1971), „Ploaie“ (16 martie 1972), „Vitalitate“ (26 octombrie 1972).

1973 Publică în România literară (13 septembrie) povestirea „Nelinişte“, care va fi inclusă în volumul de povestiri Dăruieşte-ţi o zi de vacanţă (publicat în 1979).

1974 Primeşte din partea revistei Luceafărul „Premiul pentru Proză“ (9 noiembrie).

1975 August. Debutează editorial cu Drumul egal al fiecărei zile, publicat la Editura Cartea Românească (director Marin Preda, lector Magdalena Popescu Bedrosian). „Este o carte scrisă bine, cu nerv şi ironie. […] o analiză rece, aproape crudă, o obiectivitate aş zice medicală: fără să fie poetizant, romanul nu este nici sumbru, nici amar, ci pur şi simplu exact şi meticulos în observaţie“ (Nicolae Manolescu); „Considerată fie reprezentarea unei simple crize de adolescenţă, fie relatarea uniformă a biografiei unei femei tinere, această carte analizează de fapt o acerbă voinţă de individualizare, ce se manifestă însă pasiv, prin reacţii mereu defensive. […] Volum de debut, însă de o maturitate incontestabilă“ (Mircea Iorgulescu).

Romanul este distins cu Premiul pentru Debut al Uniunii Scriitorilor din România şi cu Premiul „Ion Creangă“ al Academiei Române.

1976 La 1 septembrie publică în revista Luceafărul primul capitol din romanul Dimineaţă pierdută (1984) sub titlul „Cumpăna zilelor“.

1978 Februarie. Câteva fragmente din romanul de debut Drumul egal al fiecărei zile sunt traduse în limba germană de Werner Sollner şi publicate în revista Neue Literatur.

Aprilie. Povestirea „O plimbare scurtă după orele de serviciu“, care ulterior va apărea în volumul Dăruieşte-ţi o zi de vacanţă (1979), este publicată în numărul 4 al revistei Viaţa Românească.

La 8 august moare mama, Elena Adameşteanu.

Apare cea de-a doua ediţie a romanului de debut, Drumul egal al fiecărei zile, publicat la Editura Eminescu (director Valeriu Râpeanu), în colecţia „Romanul de dragoste“.

Publică două fragmente din nuvela care va da şi titlul volumului apărut în 1979, Dăruieşte-ţi o zi de vacanţă. Primul dintre acestea apare la data de 26 octombrie în România literară, iar cel de-al doilea la data de 30 decembrie în revista Luceafărul.

Apare la Editura Eminescu traducerea romanului Pierre şi Jean de Guy de Maupassant, realizată împreună cu Viorica Oancea.

1979 În noiembrie apare volumul de nuvele Dăruieşte-ţi o zi de vacanţă la Cartea Românească (director Marin Preda, lector Magdalena Popescu Bedrosian). „La câţiva ani de la debut, la abia a doua carte, ar fi insuficient s-o mai enumerăm protectori pe Gabriela Adameşteanu printre promiţătorii «tineri». Ea deţine, pe lângă un talent excepţional, ceva din secretul unei autentice maturităţi, al profesionalismului literar“ (Lucian Raicu); „Concise, sobre şi veridice (brutale chiar) – prozele Gabrielei Adameşteanu transmit de fiecare dată un frison al singurătăţii şi eşecului“ (Cornel Moraru).

1980 Publică la 20 ianuarie în Vatra primul fragment din nuvela Gara de Est.

Publică la 16 octombrie un al doilea fragment din romanul Dimineaţă pierdută (1984), intitulat „Album de fotografii“, anunţat însă ca făcând parte din romanul Vica. Titlul romanului Dimineaţă pierdută apare la 20 februarie 1982, în revista Vatra, odată cu publicarea fragmentului „Salonul“. În perioada următoare mai apar şi alte fragmente extrase din Dimineaţă pierdută: un fragment care poartă chiar titlul viitorului roman, „Dimineaţă pierdută“ (în Tribuna, 28 februarie 1982), „Călătorie“ (România literară, 29 iulie 1982), „Conversaţie în ajunul intrării“ (Argeş, nr. 3/1983), „Măsuţa de servit ceaiul“ (Tribuna, 14 aprilie 1983), „Neînţelegere“ (Orizont, 27 mai 1983), „Sindrofie“ (Vatra, 20 mai 1983), „Invitaţia“ (Viaţa Românească, nr. 3/1983), „Cer de septembrie“ (6 octombrie 1983), „Din jurnalul unui combatant“ (Argeş, octombrie 1983).

Devine membră a Uniunii Scriitorilor din România.

1981 August. Publică în numărul 8 al revistei Viaţa Românească nuvela „Vară-primăvară“, care va da titlul volumului de proză scurtă publicat în 1989. Din acelaşi volum şi alte proze scurte vor fi publicate în presă până la apariţia editorială din 1989: „Ora de navetă“ (Vatra, 20 septembrie 1985), „Dialog“ (România literară, 19 iunie 1986), „Drum comun“ (Vatra, iulie 1987).

1984 Aprilie. Apare Dimineaţă pierdută la Cartea Românească (director George Bălăiţă, lector Magdalena Popescu Bedrosian). Romanul s-a aflat în planul de publicare al editurii pentru anul 1983, însă autoarea lucrează pe corecturi, manuscrisul întârzie şi, pentru a nu pierde şansa publicării, pe carte este trecută data din planul editorial. „Dimineaţă pierdută de Gabriela Adameşteanu este unul dintre cele mai bune romane apărute în ultima vreme: bogat, chiar stufos, profund, «adevărat» până în cele mai mici amănunte, modern în construcţie şi scris cu fineţe. Să adaug şi că romanul are şansa câtorva personaje memorabile, dintre care se detaşează Vica (madam Delcă)…“ (Nicolae Manolescu); „roman de deplină maturitate, situând-o pe autoare nu numai printre cei mai mari romancieri contemporani, ci şi printre cei mai buni din întreaga noastră literatură“ (Monica Lovinescu, cronică radiofonică difuzată la Europa Liberă); „O dimineaţă «pierdută», dar un veac câştigat, se poate spune în legătură cu romanul Gabrielei Adameşteanu şi cu titlul lui. O dimineaţă lungă, de o sută de ani. Romanul Gabrielei Adameşteanu transmite nu numai un puternic sentiment al istoriei, ci şi un puternic, extraordinar sentiment al vieţii şi, mai ales, al trecerii ei“ (Valeriu Cristea).

Romanul este distins cu Premiul pentru Proză al Uniunii Scriitorilor din România.

La 14 iunie primeşte Premiul revistei Argeş pentru romanul Dimineaţă pierdută.

1985-1990 Lector la Editura Cartea Românească.

1986 Octombrie. Publică în Viaţa Românească „Întoarcerea“, primul fragment din nuvela de mari dimensiuni „Întâlnirea“ care va apărea în volumul de proză scurtă Vară-primăvară (1989). Până la apariţia volumului Vară-primăvară în 1989, apar în reviste şi alte fragmente din nuvela „Întâlnirea“: „Oscilaţii de tensiune“ (Ateneu, iulie 1987), „Întoarcerea“ (Convorbiri literare, octombrie 1987), „Întâlnirea“ (Viaţa Românească, februarie 1988) – cu specificarea „fragment de roman“, „Întâlnirea“ (Tribuna, 17 martie 1988).

Decembrie. Are loc premiera variantei dramatizate a romanului Dimineaţă pierdută, realizată de către Cătălina Buzoianu, la Teatrul Bulandra, avându-i în distribuţie pe Tamara Buciuceanu (Vica Delcă), Gina Patrichi (Ivona), Victor Rebengiuc (profesorul Ştefan Mironescu), Irina Petrescu (Margot), Rodica Tapalagă (Sophie Ioaniu), Răzvan Ionescu (tânărul Titi Ialomiţeanu), Valentin Uritescu (Delcă), Mihai Constantin (tânărul Gelu), Ion Besoiu (Niki). „Cu o distribuţie de excepţie, piesa a reprezentat un moment de vârf al anilor teatrali ’80 şi unul de referinţă în cariera celor implicaţi în realizarea sa. [...] Sonorităţile tulburătoare ale Dimineţii pierdute se mai pot asculta şi astăzi cu aceeaşi încântare ca acum douăzeci de ani, când, datorită regizoarei Cătălina Buzoianu, personajele Gabrielei Adameşteanu prindeau trup inconfundabil şi ieşeau la rampă, pe scena de la Grădina Icoanei.“ (Anca Haţiegan) Spectacolul s-a jucat „cu casa închisă“ până în ianuarie 1990. Cătălina Buzoianu a fost distinsă cu Premiul pentru Regie acordat de Asociaţia oamenilor de artă în instituţiile teatrale şi muzicale (ATM) pe anul 1986 pentru acest spectacol.

1987 Apare în Erkundungen 11, antologie editată la Verlag Volk und Welt (RDG), care cuprinde prozele a 33 de scriitori români, printre care şi versiunea germană a prozei „Tante Vica“, realizată de Gerhardt Csejka.

1988 Volumul Dăruieşte-ţi o zi de vacanţă este tradus în limba estonă (Anna Endale Ûks Vaba Päev) de Natalia Alver şi Riina Jesmin şi publicat la Tallinn, la Editura Loomingu Raamatukogu.

1989 Septembrie. Apare volumul de proză scurtă Vară-primăvară la Editura Cartea Românească (director George Bălăiţă, lector Magdalena Popescu Bedrosian). „E vorba de exerciţiile unui prozator matur, cu calităţi deplin demonstrate, ce n-a încetat să caute şi care nu vrea să rămână la o formulă expresivă, în ciuda revenirii constante a unui anumit orizont de interese“ (Marian Papahagi); „Autoarea dovedeşte un simţ deosebit de fin al vorbirii curente şi virtuozitate în transcripţia ei literară. Personajele se conturează prioritar, dacă nu exclusiv, prin vorbire. De multe ori [...] eroii se povestesc singuri, în conversaţii sau în solilocvii, reducând la minimum sau eliminând total intervenţia vocii auctoriale“ (Liviu Papadima).

Dăruieşte-ţi o zi de vacanţă – Podari sebe deni kanikuli apare la Editura Raduga din Moscova în traducerea Tatianei Ivanovna.

1990 Ianuarie. Gabriela Adameşteanu devine membră a Grupului pentru Dialog Social (GDS). Tot acum îşi începe şi cariera de jurnalist. Scrie la România liberă (în perioada 1997-1999 semnează o rubrică săptămânală pentru acest ziar), dar mai ales la revista 22, apărută în ianuarie 1990 sub auspiciile Grupului pentru Dialog Social.

La 1 aprilie se transferă de la Cartea Românească la revista 22, unde va fi redactor-şef adjunct până în octombrie 1991 (în această perioadă redactorul-şef al revistei este mai întâi Stelian Tănase, iar apoi Victor Bârsan).

Septembrie. În revista Ost/West sunt publicate traducerile în limba germană, realizate de Gerhardt Csejka, ale prozelor „Tante Vica“ şi „Pendlerstunde“ (fragmente).

Septembrie-decembrie. Participă, alături de Mircea Cărtărescu, la International Writing Programme al Universităţii din Iowa, Statele Unite ale Americii.

1991 Apare cea de-a doua ediţie a romanului Dimineaţă pierdută, la Editura Albatros. Autoarea a adăugat fragmentele cenzurate.

Apare varianta în limba estonă a romanului Dimineaţă pierdută– Kaotatud homnik, traducere realizată de Natalia Alver şi Riina Jesmin, Editura Eesti Raamat, Tallinn.

octombrie 1991 – mai 2005 Este redactor-şef al revistei 22, primul şi cel mai important săptămânal de analiză politică apărut în România după 1990. De-a lungul anilor Gabriela Adameşteanu publică în 22 numeroase articole şi interviuri, doar o foarte mică parte din ele fiind reproduse în volumul Obsesia politicii (Clavis, 1995) sau în Cele două Românii (Institutul European, 2000).

1992 Apare cea de-a treia ediţie a romanului de debut Drumul egal al fiecărei zile, la Editura Litera din Bucureşti. Textul este revizuit de către autoare şi sunt adăugate fragmentele cenzurate în cele două ediţii precedente. Coperta este semnată de Dan Perjovschi.

August-septembrie. Publică nuvela „Gara de Est“ în revista Viaţa Românească, iar în iarna aceluiaşi an apare versiunea definitivă a acestei nuvele în Lettre Internationale. Timp de zece ani nu va mai publica şi nici nu va mai scrie literatură.

1995 Apare la Editura Clavis volumul Obsesia politicii, care reuneşte interviuri cu personalităţi ale vieţii culturale şi politice româneşti: Regele Mihai, Monica Lovinescu, Virgil Ierunca, Paul Goma, Mihai Botez, Ioan Petru Culianu, Mircea Martin, Matei Călinescu, Corneliu Coposu, Ana Blandiana, Andrei Pleşu, Mihnea Berindei, Al. Paleologu, Nicolae Manolescu, Emil Constantinescu, Gabriel Liiceanu, Dorin Tudoran, Sorin Alexandrescu, Emil Hurezeanu, Ileana Mălăncioiu, Ion Raţiu, Victor Babiuc. Volumul mai cuprinde şi un interviu pe care Gabriela Adameşteanu i l-a acordat Deliei Verdeş.

Povestirea „Dialog“, tradusă de Dan Cristea, Wanda Boeke şi Stauros Deligiorgis, este publicată în numărul 51 al revistei Exquisite Corpse, editată de Andrei Codrescu.

1996 Povestirea „Drum comun – A Common Path“ apare în antologia The Phantom Church and Other Stories from Romania, editată de Georgiana Fârnoagă şi Sharon King, University of Pittsburgh Press. Selecţia textelor, introducerea, cronologia şi notele biografice aparţin lui Florin Manolescu.

1997 Apare ediţia a treia, revizuită, a romanului Dimineaţă pierdută, publicată la Editura Gramar, în colecţia „Capodopere ale romanului românesc“. Volumul este însoţit de o prefaţă – „Dimineaţa pierdută sau România pierdută“ (cronica radiofonică a Monicăi Lovinescu) – şi o postfaţă – „Cenzura şi autocenzura“– semnată de autoare.

La 11 iulie moare profesoara de matematică Sanda Bădulescu, cea pe care Gabriela Adameşteanu o considera mama ei adoptivă.

1998 Iniţiază şi caută finanţare pentru un supliment de cultură, devenit ulterior Bucureştiul Cultural.

1998-2002 Face parte din grupul internaţional de editoare şi jurnaliste Women’s Edition, organizat de asociaţia americană Population Reference Bureau. După seminarele bianuale ale grupului, care au loc în SUA, Costa Rica, Africa de Sud etc., realizează suplimente ale revistei 22 pe teme privind aspecte sociale şi economice ale sănătăţii reproducerii, violenţa în familie, SIDA, femeile-lider, teme care vor deveni curente în România după 2002, pregătind aderarea ţării la Uniunea Europeană.

2000 Apare volumul de articole şi fragmente memorialistice Cele două Românii, la Editura Institutul European, ce reuneşte o mică parte din numeroasele ei articole publicate în revista 22 şi în România liberă, precum şi câteva fragmente memorialistice.

Este aleasă vicepreşedintă a Clubului PEN România, funcţie din care va demisiona în 2004.

decembrie 2000 – ianuarie 2001 Rezidenţă în Franţa, la Collège International des traducteurs littéraires din Arles, pentru a traduce romanul Sans la miséricorde du Christ de Hector Bianciotti, care va apărea doi ani mai târziu la Cartea Românească.

2002 Este publicat la Editura Paralela 45 un volum de proză scurtă, Dăruieşte-ţi o zi de vacanţă (ediţia a II-a), în care sunt reunite prozele scurte publicate în 1979 în volumul cu acelaşi titlu, precum şi cele apărute în 1989 în Vară-primăvară, cu excepţia a două texte – „Dialog“ şi „Întâlnirea“. Volumul este însoţit de o prefaţă semnată de Carmen Muşat şi de un argument al Gabrielei Adameşteanu.

Gabriela Adameşteanu primeşte bursa Hellman Hammet, oferită de Human Rights Watch, pentru activitatea sa jurnalistică prin care s-a angajat în procesul democratizării din România după 1990.

Octombrie. Participă la cea de-a şaptea ediţie a Întâlnirilor Franco-Române în Mediterana, care a avut loc la Sète şi Montpellier, Franţa.

Noiembrie. Apare un nou număr al revistei MEET, în care este publicată traducerea în franceză realizată de Alain Paruit a primului capitol din Dimineaţă pierdută.

2003 August. Apare la Editura Polirom romanul Întâlnirea, având ca punct de pornire nuvela cu acelaşi titlu din volumul de proză scurtă Vară-primăvară (1989). Volumul cuprinde o prefaţă – „Tentaţia trecutului. Dezamăgirile prezentului“ – de Carmen Muşat şi o postfaţă a autoarei – „Limitele rescrierii“. „În romanul rescris după multă vreme, autoarea descifrează fără a explica, devoalează fără a arăta altfel decât analogic, demistifică fără a acuza, într-o extraordinară reconstituire, din zeci de perspective, de o forţă incredibilă, în care construcţia (impecabilă) contează mai puţin decât acea polifonie (a vieţii adevărate) care îi reuşeşte Gabrielei Adameşteanu.“ (Simona Sora); „Întâlnirea rămâne un roman consistent care o readuce pe autoare în prim-planul prozei noastre“ (Andrei Terian).

Apare la Cartea Românească, în traducerea Gabrielei Adameşteanu, romanul Fără îndurarea lui Isus de Hector Bianciotti.

Octombrie. Gabriela Adameşteanu primeşte la Bacău Premiul Bacovia pentru Proză acordat de Revista Ateneu.

2004 20 ianuarie – 20 martie. Rezidenţă la Maison des Ecrivains Etrangers et Traducteurs littéraires, Saint-Nazare, Franţa.

Reia lucrul la romanul Provizorat, pe care îl începuse în anul 1969 şi din care publicase fragmente în volumul Vară-primăvară. Ulterior a mai publicat şi alte fragmente, în 1991 şi 1992. Din 2004 începe să publice fragmente din romanul Provizorat şi din volumul memorialistic Haos şi coerenţă, ambele aflate în pregătire: în ediţia de toamnă a revistei Lettre Internationale fragmentul „L’air du temps“ (octombrie 2004), în Vatra fragmentul „Resentimentul“ (nr. 1-2/2005), în Sud-Est Cultural fragmentul „Personalităţi complexe şi contradictorii“ (nr. 3/2005), în România literară fragmentul „Coincidenţe?“ (10 august 2007) şi în Suplimentul de cultură fragmentul „Trei ore de învăţământ politic“ (nr. 178, 10-16 mai 2008). Alte fragmente apar în Steaua şi Astra.

Apare ediţia a patra, revizuită, a romanului Dimineaţă pierdută, la Editura Polirom. Este varianta cea mai scurtă de până acum a romanului.

4 septembrie. Revista Wespennest din Viena le dedică scriitorilor români un număr în care apare şi primul capitol din Dimineaţă pierdută – Verlorener Morgen, tradus în germană de Georg Aescht.

Octombrie. Rezidenţă la Ledig House, The Art Omi International Arts Center, Ghent, Statele Unite ale Americii.

Romanul Întâlnirea este distins cu Premiul pentru Proză acordat de Ziarul de Iaşi, cu Premiul revistei Ateneu şi nominalizat la Premiile Uniunii Scriitorilor din România pe 2003.

Este aleasă preşedintă a Clubului PEN din România, funcţie din care demisionează în 2008.

2005 Mai. Pleacă de la revista 22. Se va ocupa doar de publicaţia Bucureştiul Cultural, care apare sub egida Grupului pentru Dialog Social şi se distribuie împreună cu revista 22.

Octombrie. Apare traducerea franceză a romanului Dimineaţă pierdută, realizată de Alain Paruit, la Editura Gallimard: „Gabriela Adameşteanu, publicată acum pentru prima oară în Franţa, este o descoperire fericită. [...] Dimineaţă pierdută este un simbol dureros al unei Românii sacrificate timp de un secol pe altarul a două războaie şi al comunismului. [...] Deşi aceste spectre sinistre o obsedează pe autoare, ea declanşează sarabanda unei scriituri pitoreşti, îndrăcite, în stilul oral al lui Céline, reinventând vorbirea populară şi lirismul străzii într-o ţară unde limba de lemn era coşciugul imaginaţiei. [...] Romanciera nu este mai tandră nici cu ceea ce ea numeşte cu cruzime «tarele» naţionale“ (Lire); „Gabriela Adameşteanu se distinge atât prin calitatea scriiturii, cât şi prin melancolia privirii, care mătură, nu fără o anumită cruzime, aproape un secol de istorie românească. Citind Dimineaţă pierdută, îţi spui că rareori întâlneşti un scriitor care să dovedească, cu atâta strălucire, atât de puţină compasiune faţă de personajele sale, concetăţenii săi“ (Le Monde).

Apare traducerea în limba bulgară a romanului Întâlnirea – Presrestchanie, realizată de Roumiana Stancheva şi publicată la Editura Panorama din Sofia.

Editura Institutului Cultural Român din Bucureşti publică ediţia a patra a romanului Drumul egal al fiecărei zile, revizuită de autoare (cronologie şi postfaţă – „Un roman fără vârstă“ – de Sanda Cordoş).

Noiembrie. Gabriela Adameşteanu participă la festivalul „Les Belles Etrangères“, alături de alţi unsprezece scriitori români: Gheorghe Crăciun, Mircea Cărtărescu, Dan Lungu, Ştefan Agopian, Cecilia Ştefănescu, Simona Popescu, Ana Blandiana, Marta Petreu, Vlad Zografi, Letiţia Ilea, Ion Mureşan, festival organizat de Centre National du Livre, Franţa. În antologia Douze Ecrivains Roumains, publicată cu acest prilej de editura franceză L’Inventaire, Paris, apare tradus de Alain Paruit primul capitol din Întâlnirea – La Rencontre.

2006 Romanul Dimineaţă pierdută este nominalizat în cadrul celei de-a şaisprezecea ediţii organizate de Uniunea Latină pentru acordarea Premiului „Latina Unione Letterature Romanze“.

Începând din acest an publică articole în reviste străine (Wespennest, MEET, Sinn und Form ş.a.).

Mai. Este prezentat pe scena Teatrului Odeon spectacolul-lectură Întâlnirea, în regia Cătălinei Buzoianu, pe baza unui scenariu semnat de Anca Haţiegan. În distribuţie: Florin Zamfirescu, Dorina Lazăr, Rodica Mandache, Irina Mazanitis, Mircea Constantinescu, Gelu Niţu, Liana Mărgineanu, Virginia Rogin, Alin Teglas, Mircea Creţu, Laurenţiu Lazăr, Dimitri Bogomaz.

Septembrie. Participă la cea de-a şasea ediţie a Festivalului de Literatură de la Berlin. Cu această ocazie actriţa Susanne Lothar citeşte două fragmente din romanul Întâlnirea („Securitate“ şi „Visul fugarului“), traduse în limba germană de Georg Aescht.

Noiembrie. Participă la Salonul European de Literatură de la Cognac.

Decembrie. Este distinsă cu Premiul de Excelenţă pentru activitatea literară acordat de Uniunea Scriitorilor împreună cu Uniunea Naţională a Patronatului Român.

2007 Martie. Un fragment din Provizorat (Provisional) apare în antologia The World Through the Eyes of Writers, editată de Samantha Schnee şi publicată de Words without Borders, Anchor Books, Random House, New York/ Chicago, în traducerea lui Carrie Messenger şi cu recomandarea lui Norman Manea.

Aprilie. Teatrul Radiofonic prezintă adaptarea radiofonică a romanului Întâlnirea, difuzată de Radio România Cultural, în regia artistică a Cătălinei Buzoianu, dramatizarea fiind realizată de Doina Papp. Din distribuţie: Virgil Ogăşanu, Oana Ştefănescu, Marius Manole, Rodica Mandache, Papil Panduru, Mircea Constantinescu, Gelu Niţu, Virginia Rogin. Adaptarea radiofonică a Întâlnirii va fi nominalizată în 2008 la Premiile UNITER.

Este publicat romanul Dimineaţă pierdută, în Israel, la Editura Nymrod Books, în traducerea lui Yotam Reuveny.

Apare ediţia a doua, substanţial revizuită, a romanului Întâlnirea, la Editura Polirom, cu o postfaţă de Carmen Muşat („Patologia memoriei şi nostalgia întoarcerii“).

Este publicat la Editura Balkani din Sofia, în limba bulgară, romanul Drumul egal al fiecărei zile, în traducerea Roumianei Stancheva.

Apare varianta în limba maghiară a romanului Întâlnirea – A Találkozáz, în traducerea lui Csiki László, la Editura Palamart Kiadóé din Budapesta.

Devine membru al juriului de acordare a Premiului Uniunii Latine pentru Literatură Romanică.

2008 Sunt publicate în revista Liaisons trei capitole, traduse în limba franceză de Marie-France Ionesco, din romanul Întâlnirea – La Rencontre: „Préparatifs“, „L’arrivée“ şi „Le départ“.

Apare ediţia a cincea a romanului Drumul egal al fiecărei zile, la Editura Polirom. Ediţia reproduce integral textul publicat în 2005 la Editura Institutului Cultural Român, la care autoarea a adăugat un capitol final ce stabileşte legătura cu romanul Provizorat, aflat în redactare.

Andreea Drăghicescu

Rezistenţa la timp. Gabriela Adameşteanu între proza scurtă şi roman

Pentru Gabriela Adameşteanu proza scurtă a reprezentat mai curând un intermezzo, un exerciţiu pregătitor pentru romanele viitoare sau un hinterland al acestora. Cel puţin până în 1989, simetria succesiunii volumelor sale – alternând, cam la patru-cinci ani, romanul cu genul scurt – se suprapune doar parţial dinamicii interioare, invizibile şi imprevizibile a creaţiei1.

Înainte să debuteze editorial, la 33 de ani, cu romanul Drumul egal al fiecărei zile (1975), prozatoarea începuse un altul (Provizorat). Întrerupt şi reluat de mai multe ori, Provizoratul nu a fost încheiat nici până azi. Totuşi, fragmentele deja apărute (în Vatra bunăoară) şi confesiunile „de atelier“ publicate în ultimii ani (în Cele două Românii, în „Argumentul“ la ediţia a doua, extinsă a volumului Dăruieşte-ţi o zi de vacanţă, în explicaţiile însoţitoare ale noilor versiuni din Întâlnirea, în diverse interviuri) indică faptul că între cele două scrieri deja menţionate există o relaţie directă. Ele fac parte dintr-un text comun, matricial, deschis. Din Provizorat s-au desprins, de-a lungul anilor ’70, şi povestirile ce alcătuiesc al doilea volum edit al autoarei (Dăruieşte-ţi o zi de vacanţă, 1979). Cu excepţia ultimei proze, textele surprind, din diverse unghiuri, aceeaşi umanitate, aceleaşi medii profesionale şi relaţii de serviciu din Bucureştiul anilor ’70, aceleaşi personaje în derivă. În prefaţa ediţiei din 2002, Carmen Muşat situează secvenţele componente sub semnul unui „roman latent“2. Ele constituie, de fapt, preambulul unui roman (ideea „preambulului“ unei lucrări mereu amânate – e drept, de doctorat… – apare şi în nuvela ce dă titlul volumului!). Tot din Provizorat fac parte, potrivit declaraţiilor prozatoarei, şi două secvenţe din Vară-primăvară („Clădirea“ şi „Testul“).

Drumul egal al fiecărei zile este, cum s-a spus-scris, un roman al formării, al „educaţiei sentimentale“ şi, totodată, al evadării din minoratul unei provincii antipedagogice. Studentă la Litere, abia ieşită din adolescenţă, eroina e o fată „în răspăr“ (alter ego-ul Letiţia Branea), cu dosar familial prost, urmărită de spectrele trecutului, paralizată de o timiditate ce conţine în ea germenii refuzului. Se zbate să depăşească mediocritatea unei anumite condiţii feminine („Nu vreau să mă fac femeie ca voi!“), aspiră la un destin diferit de cel oarecare al colegelor de cameră din cămin şi trăieşte, acut, o criză de identitate, inclusiv onomastică şi corporală („Nu mă recunoşteam în numele cu care mă strigau, aşa cum nu mă recunoşteam în corpul meu“). Nevoia de a fi „altfel“ nu vizează însă doar condiţia personajului, ci şi pe cea a romanului – confesiv-evocator, realizat ca suită de scene, pe un fir totuşi relativ liniar, el anunţă experienţe mai ambiţioase. Proza „feminină“ şi „studenţească“ a Anişoarei Odeanu din autenticistul Într-un cămin de domnişoare e dimensionată aici pe coordonatele unei istorii personale deformate de Istorie. Mediul studenţesc interbelic este înlocuit de cel din prima parte a anilor ’60, când traumele represiunii staliniste erau încă acute, iar tribulaţiile „adolescentine“ sunt cenzurate de apăsarea trecutului familial. Prezentă neliniştitor în fundal, istoria politică va intra, de altfel, tot mai mult şi cu tot mai puţine „autocenzuri“, în viaţa personajelor şi în textura viitoarelor scrieri. Nu direct însă, ci ca urmă, ca reminiscenţă difuză, ca efect traumatic asupra existenţei cotidiene. Aproape toate personajele Gabrielei Adameşteanu trăiesc sub semnul degradării existenţei şi, în acelaşi timp, aproape toate sunt bântuite de efectele propriului trecut, un trecut – încă o dată – nu doar personal, ci şi cu implicaţii colective, angajând toate aspectele identităţii.

Dacă abulica, dar tenacea Letiţia Branea încearcă să scape din „cercul strâmt“ al unei condiţii feminine meschine, inginerul Cristian Pătraşcu – protagonistul volumului de nuvele din 1979 – trăieşte o captivitate instituţională, birocratică. Singurul gest de revoltă pe care şi-l permite are un caracter efemer: încercând să reziste eşecului care-l ameninţă pe toate planurile (în profesie, unde intrigile colegilor îl marginalizează treptat, în viaţa personală, unde „libertatea“ erotică post-divorţ îi aduce doar decepţii), acest personaj bântuit de nevrozele vârstei critice îşi ia, cu de la sine putere, o zi de „vacanţă“, chiulind de la serviciu şi lăsând telefonul să sune… Critica a remarcat semnificaţia diferită a termenului zi în cele două titluri. Dacă în primul roman ziua trimite la un cotidian monoton, repetitiv, fără scăpare, în volumul care-i urmează conotaţiile sunt din registrul rupturii evazioniste, voluntarist-individualiste. Pasivităţii „feminine“ îi ia locul un îndemn „masculin“ la iniţiativă, la acţiune – fie ea şi minimală, derizorie, provizorie: o pauză de libertate, un time out. În următoarele două cărţi, titlurile conţin timpul fie ca parte a unei zile (dimineaţa), fie ca anotimp incert, de tranziţie (vară-primăvară)… Această obsesie a trecerii timpului care alterează viaţa constituie, în fapt, „tema“ autoarei. Tot de ea ţine, desigur, şi ideea provizoratului (o esenţă a condiţiei umane…), şi nevoia, iluzorie, a împotrivirii la această trecere.

Pe măsură ce iluziile „destinderii“ poststaliniste se estompează, interesul faţă de nişele cotidianului citadin se manifestă tot mai pregnant în proza autorilor afirmaţi în anii ’70 (Radu Mareş, Mihai Sin, Alexandru Papilian ş.a.), pentru ca în deceniul următor să capete un caracter programatic, parodic şi deriziv. Gabriela Adameşteanu se situează pe muchia subţire dintre genuin şi programatic. Între. Proza ei „existenţialistă“ rămâne la egală distanţă faţă de maximalismul esopic al romanului politic, parabolic, eticist şi faţă de minimalismul ironico-parodic şi autoreferenţial propriu „cotidianismului“ optzecist. Modernitatea radicală a formulelor sale narative se suprapune unui fond clasic, interesat de dramele umanităţii mărunte, şi unei sensibilităţi amintind de analitismul psihologizant, introspectiv al unor interbelici (Camil Petrescu, Anton Holban, Hortensia Papadat-Bengescu). Interesată de textura microistoriilor individuale, a existenţelor comune, scriitoarea surprinde la tot pasul negativul fotografic al istoriei mari. Nevoia de autenticitate se asociază, discret, cu un „crepuscularism“ retro, melancolic, tonul grav, de fundal dublează tonul colocvial, faptul cel mai anodin trimite, implicit, la o problematică majoră a fiinţei, acuitatea înregistrării limbajelor joase, a oralităţilor plebee, populare e dublată de un estetism „înalt“ al frazării poliritmice, apt să surprindă, pe o gamă largă de registre stilistice, nu numai „fluxul interior“ al gândirii şi al vorbirii personajelor, ci şi atmosfera lor sufletească, muzica interioară a timpului lor, într-o arhitectură de plinuri şi goluri, de spusuri şi nonspusuri, de rupturi şi reveniri obsedante. În „Dialog“ şi „Întâlnirea“ din volumul Vară-primăvară, autoarea va experimenta puneri în pagină de tip poematic (exersate, în alte moduri, şi de Radu Cosaşu)3, suprapuse unor compoziţii de tip dramaturgic. Niciodată însă tehnicile narative nu sunt folosite „în sine“. Ele sunt acordate întotdeauna în vederea captării cât mai fidele a umanului generic. Niciodată personajele nu apar ca nişte fantoşe, ca nişte „fiinţe de hârtie“, ci ca oameni „vii“, în carne, oase şi nervi. Impersonalizarea e desăvârşită, subiectivitatea auctorială – dizolvată în subiectivităţile personajelor, eroii sunt introduşi în scenă şi lăsaţi să evolueze liber, după propria logică existenţială. Ceea ce în proza optzecistă are un caracter tehnic, autoreferenţial şi demonstrativ-parodic apare aici ca o radicalizare a mimesis-ului clasic (naraţiuni la persoana a doua, indicaţii regizorale, montaj caleidoscopic, perspectivă tip camera eye). Să comparăm, de pildă, oralitatea „plebee“ a personajelor sale, de o naturaleţe dezarmantă, cu ingineria textuală a junilor prozatori postmoderni din epocă, transcriptori şi operatori ai limbajelor străzii; ceea ce într-o parte lasă impresia de experienţă nemijlocită, de „proză directă“, în cealaltă seamănă a exerciţiu socioantropologic. Nici comparaţia făcută de unii critici cu Radu Petrescu4 nu se susţine, întrucât hiperestetismul platonizant, dificil al acestuia, cu arhitecturile sale „de aer“, aşază înainte de orice epura Ideii, nu dramele concrete ale fiinţei umane. Există întotdeauna o pedală gravă, cu reverberaţii profunde, care dă textului tridimensionalitate; pentru Gabriela Adameşteanu, scrisul nu e nici „joc“, nici provocare sau agresiune. „Minimalismul“ cotidian, proza întâmplărilor mărunte şi a banalităţii dizolvante sunt proiectate pe pânza Istoriei, iar condiţia feminină e, la rândul ei, transgresată în permanenţă, departe de orice „feminism al diferenţei“. Însăşi proza scurtă, nonepică se dezvoltă pe structura absentă – sau latentă – a romanului şi a epicului. Şi din acest motiv, a vorbi de „proză a feminităţii“ sau a „cotidianului“ în legătură cu scrierile acestei autoare înseamnă a reduce impardonabil anvergura general umană a viziunii şi problematicii sale la câteva elemente de recuzită. Critica a remarcat de la bun început diferenţa clară, sub toate aspectele, faţă de tonul minor al literaturii „feminine“. Deşi alimentată de vitalitatea plebee a periferiei (provincia Letiţiei Branea, „Bucureştiul mahalelelor“ al Vicăi, cartierele-dormitor ale capitalei), proza Gabrielei Adameşteanu este un drum spre Centru – dar un Centru absent, iluzoriu. În plus, pentru foarte puţini prozatori români postbelici personajul înseamnă atât de mult (adică totul), într-o epocă tentată să-l devalorizeze. Ca temă de investigaţie, criza limbajului (paralizantă pentru optzeciştii teoretizanţi) este, apoi, ca şi inexistentă pentru Gabriela Adameşteanu; în schimb, criza comunicării interumane constituie o problemă centrală. Ludicul, parodicul, artificiul nu fac parte din recuzita literaturii esenţialmente umaniste a prozatoarei (chiar şi „arhitextul“ homeric din „Întâlnirea“ are o miză marcat existenţială).

(Cum recunoşti un mare scriitor? Ei bine, îl recunoşti atunci când, recitindu-l, impresia de real a universului său devine mai intensă decât realitatea înconjurătoare, când devine realitatea ta, în care simţi mereu nevoia să revii, pentru a nu o lăsa să treacă. Atunci când ai impresia că nu literatura lui „imită“ viaţa, ci viaţa e ca-n literatura lui. Şi când simţi, în scris, acea gravitate generoasă, capabilă să înţeleagă până în cele mai intime straturi condiţia noastră precară, dar sublimă în vulnerabilitatea ei, condiţia fiinţei confruntate cu alterarea, cu îmbătrânirea, cu moartea. Dotată cu senzori extrem de fini ai realului şi ai umanului, Gabriela Adameşteanu este, fără doar şi poate, un asemenea scriitor.)

Pe lângă tema necomunicării (în cuplu, între colegii de serviciu, între generaţii, între expatriaţi şi cei rămaşi în ţară, între categorii sociale şi profesionale diferite ş.a.m.d.), proza ei e străbătută de tema degradării continue a existenţei: o degradare morală, dar şi o degradare profesională (rutina, ratarea), fizică (boala, îmbătrânirea) sau psihică (alienarea, senilitatea), o degradare a istoriei, a cotidianului, a relaţiilor interumane. Obsesia dialogului – adesea imposibil – cu alteritatea se suprapune celei a alterării fiinţei şi a timpului. Atitudinea dominantă pare a fi totuşi rezistenţa la degradare a personajelor, încăpăţânarea lor de a rezista, în pofida a orice. În Drumul egal… eroina, foarte tânără, resimte brutal provizoratul propriei existenţe; iniţierea în dragoste e însoţită de experienţa morţii celor apropiaţi. În Dăruieşte-ţi o zi de vacanţă personajele, aflate în jurul vârstei „critice“, sunt ameninţate de eşec sau rutină şi încearcă, nevrotic, să evadeze. În Dimineaţă pierdută şi, pe alocuri, în Vară-primăvară domină îmbătrânirea, alienarea, alterarea ireversibilă a vieţii, iar personajele supravieţuitoare sunt nişte „ruine“ ale lumii vechi, în curs de dispariţie. Nimeni în literatura română, cu excepţia lui G. Călinescu, nu a fost într-o asemenea măsură un prozator al bătrâneţii şi al îmbătrânirii. Numai că proza călinesciană stă sub semnul artificiului, al grotescului histrionic, al simulacrului, în vreme ce proza Gabrielei Adameşteanu are un caracter organic implicat în datele imediate ale realului. Ea evită fără emfază, cu o maximă naturaleţe clişeele romanului politic şi ale prozei „de întreprindere“, nesfârşitele, încâlcitele şi grandilocvent-îmbâcsitele dezbateri etice despre putere şi adevăr sau despre libertate şi necesitate, deschizându-se către micile drame individuale. Cotidianul comunist şi cel precomunist (care supravieţuieşte încă sub vopseaua, placajele şi azbestul celui dintâi) sunt filmate fidel, de aproape, ca şi interioritatea personajelor. Fără false pudori, dar şi fără stridenţe inutile, cu o discreţie voit impersonală a privirii. Concreteţea moleculară a gesturilor, a senzaţiilor, a comportamentelor nu are nimic „căutat“. Capacitatea de a controla simultan, până în cele mai fine detalii, ansamblul naraţiunii şi „particulele elementare“ ale acesteia, de a da viaţă unui univers uman complex (compus inclusiv din goluri, tăceri, sugestii), de a decupa elementul semnificativ şi de a-l integra unui ansamblu trădează o prozatoare ce a asimilat intim lecţia lui Proust5 şi Joyce, dar şi a prozei central-europene mai recente. Amprenta made by Gabriela Adameşteanu e imediat recognoscibilă, fără ca textul să alunece în stereotipie sau manieră. Remarcabilă e, cu deosebire, înregistrarea modurilor în care viaţa (cu determinismele ei familiale, politice, erotice, profesionale, fiziologice ş.a. m. d) modifică oamenii şi, într-un fel sau altul, îi deformează.

Există câteva puncte vizibile de contact între lumea „autoficţiunii“ mascate din Drumul egal… şi cea a prozei „obiective“ din Dăruieşte-ţi o zi de vacanţă. Bunăoară, în singura secvenţă la persoana întâi din a doua carte, inginerul Cristian Pătraşcu face – ascultându-l pe ratatul său coleg de serviciu, Cosmovici – o trimitere fugară la un fost coleg de facultate: nimeni altul decât Petru Arcan, „modelul“ ideal şi primul iubit al Letiţiei Branea („Totdeauna a vorbit fluent – uşor preţios, dar foarte fluent – era făcut să fie universitar, mă gândesc, ce păcat că profesorul nu s-a bătut pentru el, ce păcat că l-a acceptat atât de uşor pe Arcan şi n-a mai încercat după aceea să-l ia la Catedră…“). Efect al unei crize de identitate şi al unei nesiguranţe funciare, impulsul evazionist îl urmăreşte pe Pătraşcu din studenţie: „După fiecare asemenea efort, iritat de vreo obiecţie, de insuficientul ecou al lucrării, de nesiguranţa viitorului sau, pur şi simplu, fără să ştie nici el de ce, avea scurte crize depresive. Atunci lipsea nu numai de la cursuri, ci şi de la seminar şi bătea de unul singur oraşul, căutând, după un mai vechi obicei, străzile unde nu apucase să pună piciorul“. Compensator, evazionismul „urban“ al exploratorului de ocazie are şi un caracter estetic – o evadare nostalgică în spaţiile albe ale trecutului, într-o lume din care supravieţuiesc doar (car)casele: „Se oprea, cu mâinile în buzunar, în faţa unei case mai vechi, îi cerceta stucatura, tencuiala galben-verzuie, frontonul, încercând să-şi imagineze cum se deschideau altădată porţile mari, lăsând trăsurile să înainteze până la marginea peronului“. Memoria devine astfel o funcţie a imaginaţiei, menită să repare dezechilibrul interior al personajului. De aici până la literatură nu mai e decât un pas: „Îi trecu de câteva ori prin minte s-o lase cu facultatea mai moale şi să se ocupe, de ce nu, de literatură. Chiar făcu schiţa unui roman istoric, inspirat de reminiscenţele Cronicii de familie, încercă de câteva ori să dezvolte primul capitol, dar nu trecu de el niciodată“. Greşim oare dacă vedem în aceste „reminiscenţe“ o prefigurare a formulei din Dimineaţă pierdută? Nu prea s-a observat că romanul Gabrielei Adameşteanu constituie (şi) o replică la Cronica de familie, o replică nostalgică, implicit polemică, marcată de o „anxietate a influenţei“ (în termenii lui Harold Bloom). Cartea va crea, ulterior, „anxietăţi“ similare: Sala de aşteptare a lui Bedros Horasangian, Iarna vietăţile de Rodica Palade sau Săpunul lui Leopold Bloom de Nora Iuga, unele scrieri ale lui Stelian Tănase şi altele încă fac parte din aceeaşi familie ficţională.

Dăruieşte-ţi o zi de vacanţă cuprinde doar trei proze, lucrate cu un fir subţire şi rezistent. „Neliniştea“, o „piesă de cameră“ de factură ceva mai lirică, are un caracter autonom în raport cu celelalte două, extrase dintr-un (supra)text comun. Ca şi „Dialog“ sau „Testul“ din Vară-primăvară, ca şi mai târzia „Gara de Est“, textul surprinde partea de umbră a vieţii de cuplu, minată de iritări zilnice şi de oboseala psihică a obişnuinţei. „Rutina erotică“ a soţilor Marta şi Dinu dublează „rutina profesională“ din precedentele nuvele („O plimbare scurtă după orele de serviciu“ şi „Dăruieşte-ţi o zi de vacanţă“), dezvăluind, în final, spaima iraţională de gol, de moarte şi nebunie a fiinţei fragile, trezite din somn în panică şi repliate, securizant, spre „minunea“ (inaparentă până atunci) a banalităţii conjugale. Pentru ca viaţa să devină suportabilă e nevoie de doi – aceasta ar putea fi morala fabulei. E de remarcat alunecarea lentă, dar ireversibilă a finalurilor de carte, de la happy-end-ul ambiguu din primul roman spre unhappy-end-ul din „Întâlnirea“6, trecând prin fazele intermediare: revenirea în panică la suprafaţa cenuşie a vieţii de familie în „Neliniştea“, disperata amânare a morţii prin „statul de vorbă“ cu nepotul Gelu în Dimineaţă pierdută…

„O plimbare scurtă după orele de serviciu“ urmăreşte „iniţierea“ unei tinere şi naive stagiare (Petrina) în viaţa încâlcită a colectivului instituţiei, prin intermediul unui „om fără însuşiri“, dezabuzat şi acrit (Oniţoiu). Discuţiile se rotesc mereu în jurul unui personaj misterios şi absent sau misterios pentru că absent – inginerul Pătraşcu, scormonind dedesubturile uman-prea umane ale jocurilor de influenţă şi putere din organizaţia de partid. Lăsând la o parte fina cazuistică psihologică, desprinsă dintr-un joc de nonspusuri, eschive şi echivocuri, ceea ce impresionează – asemenea unui bun film neorealist – e traseul „plimbării“ celor doi: un Bucureşti vechi, negustoresc – Bucureştiul Vicăi Delcă – iţit de sub faţadele celui „nou“, comunist, cu cheiul Dâmboviţei murdare, cu bodegi pitoreşti şi dezolante, cu biserici ascunse printre oţetari şi salcâmi, între blocuri, cu muncitori beţivi şi ţărănci gureşe poposite lângă un zid „totdeauna ud din loc în loc de pişat, lângă care se uscau băligi“ şi pe care „cineva desenase cu roşu un soare. Votaţi soarele, scria deasupra lui. Votaţi soarele“. Pasajul va fi fost citit, în 1979, cu delicii defulatorii. Nimic fals, nimic neautentic însă – senzaţia de firesc rămâne intactă şi după trei decenii.

Cea mai importantă, de nu şi cea mai valoroasă nuvelă a volumului este însă piesa-titlu. Alături de Letiţia Branea, protagonistul ei, Cristian Pătraşcu, ilustrează în felul său o tipologie a rezistenţei „minimale“ la uniformizare. Se căsătoreşte foarte tânăr, student, şi, speriat de perspectiva rutinei domestice, divorţează după zece ani, părăsindu-şi copilul şi soţia menită, astfel, unui mariaj socialmente mult mai avantajos. Experimentează apoi avantajele „libertăţii“ prin diverse legături amoroase fără orizont şi, lipsit de relaţiile descurcăreţului coleg Romaşcanu, intră treptat în dizgraţia colegilor de serviciu; singur, uzat psihologic şi marginalizat profesional, ajuns la o vârstă critică, incapabil să ducă până la capăt nu numai o legătură sentimentală, ci şi propria teză de doctorat, personajul găseşte totuşi resurse pentru a-şi lua, cu de la sine putere, o „zi de vacanţă“, smulsă angrenajului birocratic. Remarcabile sunt în această scriere surprinderea infinitezimală, în degradé a crizei masculinităţii debusolate şi alunecarea lentă, implacabilă spre eşecul existenţial, densitatea neostentativă a flash-urilor biografice şi capacitatea de a prinde în cadru o întreagă lume – „clasa de mijloc“ a României anilor ’70 – pornind de la adiţionarea caleidoscopică a câtorva „scene de viaţă“.

Deşi primite foarte favorabil de critica literară a momentului, primele două cărţi nu au reuşit să o transforme pe Gabriela Adameşteanu dintr-o promisiune remarcabilă într-o certitudine canonică. Poate şi pentru că au părut pe atunci încă prea legate de tipologia „prozei psihologizante“ interbelice, proză a „intimităţii“, fără o osatură narativă suficient de închegată. O schimbare decisivă în plan creativ, cu efecte în planul imaginii autoarei, va avea loc abia odată cu publicarea Dimineţii pierdute, cartea care – după expresia lui Mircea Zaciu – a făcut-o pe autoare să treacă, definitiv, pe raftul întâi al literaturii române şi în care Monica Lovinescu vedea cel mai valoros roman românesc postbelic alături de Moromeţii. În fapt, prin Dimineaţă pierdută, Gabriela Adameşteanu va deveni, pentru literatura noastră din ultimele decenii, ceea ce a însemnat Hortensia Papadat-Bengescu între cele două războaie mondiale: excepţia fericită de la minoratul „literaturii feminine“. Un autor important, nu doar o „autoare“. Cu o achiziţie majoră în plus: dimensiunea moral-istorică şi politică, văzută în mod tradiţional ca un apanaj exclusiv al literaturii bărbaţilor7. Cronică a îmbătrânirii unui timp şi a degradării unei lumi, roman al pierderii legăturii cu trecutul (mai exact, cu memoria lui vie, conservată de tradiţia familială), apărut pe fundalul traumatic al demolărilor ceauşiste şi dramatizat cu succes pe scena Teatrului Bulandra într-un spectacol al Cătălinei Buzoianu (1986), Dimineaţă pierdută oferă o imagine memorabilă a „României pierdute“, în răspăr cu viziunea oficială, filtrând proustianismul printr-o polifonie joyceană, absorbind tentacular marea istorie în micile istorii ale unor bătrâne bucureştene, alternând stilul scriptic, înalt al profesorului Mironescu şi al fiicei sale Ivona cu oralitatea debordantă şi rafinamentul retro al lumii bune de altădată cu spectacolul mentalităţii plebee, de mahala. Pentru un scriitor relativ puţin prolific, laborios şi perfecţionist, consacrarea printr-o capodoperă (tradusă de curând şi la prestigioasa editură franceză Gallimard) a constituit însă un moment de răspântie, de regândire a creaţiei viitoare. Ce, cum să faci pentru a nu rămâne captivul imaginii de „autor al unei singure capodopere“ – aceasta-i întrebarea…

Însă, în ciuda aparenţelor, nici Dimineaţă pierdută nu face excepţie de la regula dezvoltării romaneşti a genului scurt. Potrivit propriilor afirmaţii (obiectivate într-o cronologie scrisă la persoana a treia…), în 1976 Gabriela Adameşteanu „începe să scrie o nuvelă despre Vica Delcă, pe care o abandonează pentru că nu reuşeşte să vadă cu claritate destinul personajelor“, iar în 1979 „reîncepe să scrie la istoria Vicăi Delcă cu intenţia de a realiza o nuvelă despre bătrâneţe, sărăcie şi moarte. Treptat, prozatoarea trece din cercul unui destin individual în spaţiul unui destin colectiv şi dublează istoria prezentului cu o istorie retro“.

Altfel decât la Hortensia, există la Gabriela Adameşteanu o evitare a subiectivităţii în favoarea observaţiei, o obiectivare a confesiunii, o încorporare ficţionalizată a ei în polifonia unor voci derutant de diverse. Eventuala reconstituire a biografemelor din prozele sale, cu deformările lor ficţionale cu tot, ar fi o operaţiune extrem de dificilă. Nu şi cu totul inutilă. Cu atât mai mult cu cât, în ultimul deceniu, scriitoarea a cedat tot mai mult impulsului memorialistic (în câteva texte din Cele două Românii, în unele interviuri şi în paratextele noilor ediţii din Dimineaţă pierdută şi Drumul egal al fiecărei zile), oferindu-ne tot felul de surse biografice ale inspiraţiei. Majoritatea personajelor au prototipuri reale, ceea ce ne îndreptăţeşte să vedem în proza autoarei un rezultat al observării „celorlalţi“ mai mult decât al confesiunii. Caracteristică rămâne operaţiunea laborioasă de transmutare a experienţei personale în datele unei experienţe cu relevanţă categorială. O alterizare obiectivantă – operaţiune ce le reuşeşte numai prozatorilor de vocaţie. Iar acest proces e vizibil pe întreg traseul operei. Drumul egal… este narat la persoana întâi de un alter ego, dar sub o mască ficţională, nuvelele din Dăruieşte-ţi o zi de vacanţă renunţă la persoana întâi – cu excepţia câtorva pagini, atribuite „vocii“ masculine a inginerului Cristian Pătraşcu –, abordând un pluriperspectivism complex. Jocul de oglinzi narative se amplifică, ameţitor, în Dimineaţă pierdută, captând imaginile unei „Românii pierdute“ (şi ale unei istorii pierdute)8, iar în Vară-primăvară dominante sunt dialogurile „în direct“, monologul adresat şi naraţiunile dramatizate. Schimbările de cadru sunt ele însele relevante. Decorul din Vară-primăvară nu mai e cel al oraşului de provincie ori al Bucureştilor de dinaintea sau din preajma demolărilor, ci al Bucureştiului demolat9, invadat de blocuri insalubre, străbătut de autobuze hârbuite, supraaglomerate; la limită, el nu mai e nici spaţiul bucureştean (câteva texte relatează experienţa unor călătorii cu trenul, „pe navetă“, un altul surprinde „litania“ unei ţărănci ardelene…), nici doar România („Întâlnirea“ se deschide către experienţa germană sau italiană a exilului). Alterizarea naraţiunii este direct proporţională cu radicalizarea etică a autoarei. După 1990 aceasta va evada – vreme îndelungată – din literatura însăşi, atrasă de angajarea civică postcomunistă şi de „realul“ social-politic, mai fascinant decât ficţiunea.

O schimbare de formulă şi, pe alocuri, de tematică e testată în volumul „de frontieră“ apărut cu puţin timp înaintea căderii regimului Ceauşescu. Un volum eclectic, ce şi-a datorat forma unui timp apăsat şi de cenzură şi de autocenzură“, potrivit afirmaţiilor autoarei. O evadare din formula Dimineţii pierdute – cu siguranţă. Un volum „de ruptură şi deschidere“ născut după experienţa nu lipsită de dificultăţi a primei ieşiri din ţară. Dar şi după experienţa apropierii de lumea disidenţilor români, prin Mihai Botez. Tendinţa centrifugă, orientarea spre exterior a prozei Gabrielei Adameşteanu cunoaşte acum ipostaze noi şi o anumită radicalizare tematică şi compoziţională. După evadarea studentei Letiţia Branea din mediul provincial, după evadarea de o zi a inginerului Cristian Pătraşcu de sub presiunea servituţilor intime şi a Sistemului birocratic, după evadările în memorie din Dimineaţă pierdută, personajele profund dislocate ale volumului din 1989 pendulează acum, s-ar zice, între „minimalismul“ navetei şi „maximalismul“ experienţei exilului. Critica a subliniat caracterul de eboşă al textelor, neuitând să precizeze însă că e vorba despre exerciţiile unei mari prozatoare. Cu excepţia piesei-titlu, vag asemănătoare, ca dramă a bătrâneţii feminine, cu finalul Dimineţii pierdute (figura Vicăi Delcă e înlocuită aici de cea a sufletistei şi nefericitei tanti Milica), scrierile componente – monologuri, dialoguri dramatice, „transmisiuni directe“, scene-vérité de „fals reportaj hiperrealist“ – sunt nişte game exersate în vederea unei compoziţii majore10. Iar compoziţia în cauză ar fi trebuit să fie textul final, Întâlnirea – un roman camuflat despre drama întoarcerii ratate a unui exilat pe care cei de-acasă nu îl mai acceptă sau nu îl mai înţeleg, deşi se folosesc de el. N-a fost să fie în 1989. Poate şi pentru faptul că autoarea a surdinizat mesajul textului sub volutele poematice ale unui experimentalism contorsionat, nedezvoltându-i latenţele până în punctul în care putea deveni, din unghiul cenzurii, nepublicabil. Conştientă de caracterul său intermediar, va reveni după un deceniu asupra lui dezvoltându-i latenţele, explicitându-i temele şi mesajele, rescriindu-l radical – pe canavaua mitului odiseic – şi publicându-l ca roman de sine stătător, revenind, apoi, şi asupra noii variante, amplificând-o şi depoematizând-o, umplându-i golurile şi narativizând-încorporând inserturile „documentare“. Bref: ducându-l până la capăt, rostind apăsat nonspusurile şi valorificând tabuurile politice de altădată. Paginile celei de-a doua versiuni a textului (apărută în 2003) includ, contrapunctic, file din dosarul „Savantul“ de urmărire informativă a profesorului Traian Manu; ele nu aveau cum să apară în varianta din 1989. În a treia ediţie, cea definitivă, dosarul de Securitate al personajului încetează a mai fi strict documentar: umanizaţi, urmăritorii îşi pierd statutul abstract, de „fiinţe de hârtie“, devin ei înşişi personaje în carne şi oase, capătă consistenţă psihologică. Odiseea întoarcerii acasă a eroului se suprapune, astfel, aventurii întoarcerii autoarei la literatură şi aventurii scrierii cărţii, devenită, dintr-o falsă nuvelă, un roman-dosar, marcat experimental, apoi – în fine – un roman aproape canonic, pe canava dramatică. Variantele postdecembriste reprezintă, într-adevăr, o „trecere a frontierei“ politice în faţa căreia textul din 1989 se oprise, iar experienţa jurnalistică a autoarei de după 1990 îşi spune cuvântul în versiunea din 2003. Însă în varianta din 2007 „jurnalista“ se retrage din nou în favoarea prozatoarei, depăşind – totodată – cântecele de sirenă ale experimentalismului. Dubla schimbare la faţă a scrierii nu reprezintă atât un experiment textual, cât unul existenţial, născut din voinţa perfecţionistă de a atinge „definitivul“. Nu trecerea de la scriitura unei aventuri la aventura unei scriituri, ci, dacă pot spune aşa, aventura scriiturii unei aventuri. Pentru Gabriela Adameşteanu, ceea ce contează cu adevărat nu e opera deschisă, rod al „gândirii slabe“, ci drumul ei spre „închidere“, spre consistenţa valorilor „tari“…

Singura autentică nuvelă a volumului din 1989, proza-titlu poate fi citită ca o prelungire a Dimineţii pierdute. Rămasă de curând văduvă, tanti Milica e o variantă a Vicăi; vârsta, singurătatea şi obezitatea ei devin, pentru rude, o preocupare continuă: ce se va întâmpla dacă mătuşa va paraliza, cum o vor îngriji, în condiţiile în care sora ei moare penibil în spital11, iar atmosfera de azil ajunge să caracterizeze, tot mai mult, însăşi realitatea cotidiană – apăsătoare, fără ieşire. Lumea bătrânilor de la mahala, care se încăpăţânează să trăiască de azi pe mâine în pofida tuturor, lumea spitalului şi a blocurilor noi, înconjurate de bălţi şi gunoaie, aşteptarea catastrofei finale care întârzie să se producă – asigură substanţa unei naraţiuni poroase, imagine pregnantă a ultimilor ani de ceauşism. Degradarea sănătăţii mătuşii – tot mai ameninţătoare – e surprinsă într-un crescendo ce dublează degradarea generală a vieţii zilnice.

Dacă însă nuvela „Vară-primăvară“ închide un drum, „Întâlnirea“ deschide altul, relansând „mituri“ personale mai vechi pe noi coordonate epice. Tema universitarului idealizat din Drumul egal… va fi redimensionată printr-un roman al „savantului exilat“; paginile din dosarul de urmărire operativă a profesorului Traian Manu de către Securitate, adevărate „gratii“ narative ale ediţiei din 2003, se vor transforma, în varianta din 2007, într-un adevărat roman al mediului securistic.

A pune prea mult în relaţie două cărţi cu proiecte foarte diferite poate părea, desigur, abuziv. Mai ales că microromanul din 1989 (cu o temă sugerată de matematicianul disident Mihai Botez, dar având în protagonistul său, Traian Manu, o imagine ficţionalizată a unchiului autoarei, arheologul Dinu Adameşteanu) se îndepărtează voit de antecesorul său, evoluând pe altă orbită. Totuşi, elementele de continuitate în… ruptură sunt semnificative. Atât Dimineaţă pierdută, cât şi Întâlnirea au la bază călătoria – o călătorie în spaţiu sau în timp. În Dimineaţă pierdută, „romanul retro“ antebelic iese la suprafaţă prin contemplarea unei fotografii vechi, de familie. Derealizat, prezentul basculează în trecut, iar dimineaţa pierdută – la propriu – a Vicăi devine „dimineaţa pierdută“ – la figurat – a istoriei româneşti recente. În Întâlnirea, călătoria spre ţară a universitarului Traian Manu este cea care produce derealizarea: sub presiunea revenirii continue a unui vis de demult, realitatea apare ca un „cadru de film vechi“, iar interioritatea – un spaţiu în care se întretaie, confuz, reminiscenţe de tot felul, de la Odiseea12 predată studenţilor la imagini din copilărie şi adolescenţă. Romanul din 1984 trimite, prin „dimineaţa“ bucureşteană a Vicăi Delcă, la ziua dublineză a lui Leopold Bloom din Ulysses de Joyce, în vreme ce „odiseea“ întoarcerii în ţară (fie şi provizorie, în interes de serviciu) a exilatului Traian Manu, devenit savant de prestigiu în Italia, trimite direct la mitul homeric13. Există, apoi, un proustianism de fond al celor două romane, ambele aflate „în căutarea timpului pierdut“. Legătura vie cu trecutul – în care personajele se scufundă periodic –, iar prin trecut cu istoria mare, cu experienţa cotidiană, traumatică a regimului nazist sau comunist, are loc prin intermediul memoriei personale, tradusă prin monologul interior şi prin fluxul conştiinţei. Aşa se întâmplă cu Vica Delcă, dar şi cu Traian sau cu soţia sa Christa. În cazul profesorului Manu, legătura este una de tip somnambulic, cvasioniric, în vreme ce la Christa memoria e fidelă, realistă, nedeformată. Placată pe mentalitatea românească, experienţa comunistă produce iluzii compensatoare, „boicoturi ale istoriei“, în vreme ce experienţa regimului nazist generează, pe fondul mentalităţii germane, o asumare critică, o autentică exorcizare. Fapt esenţial: în proza Gabrielei Adameşteanu, contactul cu istoria politică trece, de fiecare dată, prin experienţele cotidiene ale vieţii „mărunte“.

Dacă Dimineaţă pierdută tematizează incomunicarea cu trecutul recent (căci, atunci când tradiţia vie dispare, trecutul devine o ţară străină), Întâlnirea complică lucrurile printr-o incomunicare între două spaţii antagonice, aflate într-un război rece: Occidentul liber, dar indiferent şi Estul comunizat, ipocrit, care încearcă să profite de avantajele celui dintâi, manipulându-le. Singurul numitor comun al celor două sisteme este experienţa totalitară; marcată ea însăşi în copilărie de experienţa nazismului, cu un trecut afectiv destabilizant, Christa devine conştiinţa lucidă, pragmatică, deziluzionată a lui Traian, cea care îl „trezeşte“ mereu din vis/halucinaţie/iluzie la realitate. Şi în Dimineaţă pierdută un personaj alegea calea expatrierii – în Elveţia: este vorba despre Tudor, fiul Ivonei şi al lui Niki Scarlat. Emigrarea tânărului cosmopolit o destabilizează psihic pe bunica lui, vitala Sophie Ioaniu, care se prăbuşeşte, penibil, în decrepitudine şi senilitate. Şi din acest punct de vedere, Întâlnirea inversează rolurile. Aici, studentul Daniel Izvoranu (şi noul Telemac…), este singurul care-l „recunoaşte“, la întoarcere, pe Traian, dar – din timiditate – nu poate stabili, până la sfârşit, un dialog cu el. Ca şi în cazul Vicăi Delcă şi al nepotului Gelu sau al Sophiei, şi în cazul nepotului Tudor, comunicarea dintre generaţii nu se produce, iar tradiţia de familie se pierde. Romanul politic e, ca de obicei, topit în romanul– de fapt, romanele – de familie, în hăţişul destinelor personale, un eşantion sociologic reprezentativ pentru familia din România anilor ’80, pentru mediul academic şi pentru mediile aparatului de represiune. Otrăvită de suspiciune şi de rapacitate gregară, lumea românească în care se întoarce profesorul Manu are o tipologie specifică: mai întâi „rudele“, în rândul cărora întâlnim turnători bine plasaţi, lupi deghizaţi în miei (Victor), inadaptaţi (părinţii lui Daniel, dar şi Cristian Dobrotă), supravieţuitori ai vechii lumi bune crescute cu Brahms şi Chopin (Buni-Penelopa, iubita din tinereţe a lui Traian, care-l aşteaptă o viaţă, dar, murind puţin înaintea întoarcerii sale, nu mai apucă să-l vadă), tineri crescuţi cu muzici new wave (Daniel şi anturajul său studenţesc), „corul antic“ al matroanelor familiei (unul dintre personajele colective ale cărţii)… Vin apoi reprezentanţii mediului academic: agenţi de influenţă cu ştaif, dar otrăviţi de frustrări provinciale, rataţi patetici, figuranţi inhibaţi de suspiciune şi teamă. De partea cealaltă – curiozitatea entuziastă, câteodată perspicace a studenţilor italieni, „urmaşii“ intelectuali ai profesorului. Şi, deasupra tuturor, „zeii“ derizorii, securiştii care fac jocurile şi destinele, scindaţi ei înşişi între o „generaţie expirată“, made in anii ’50, şi o „generaţie aşteptată“, elitistă şi cosmopolită, gata să schimbe regulile şi să preia puterea. Holografică, structura compoziţională a romanului e riguroasă, impecabil articulată, poate… prea impecabilă, cu o arhitectură sofisticată14. Noutatea faţă de precedentele volume stă, printre altele, în armătura intelectuală şi în darea pe faţă a formulei compoziţionale.

Întâlnirea (mai exact: ultimele ei versiuni) nu e o scriere postmodernă, dar este cu siguranţă cel mai aproape de postmodernism dintre cărţile Gabrielei Adameşteanu. Şi sub acest aspect, ea poate fi considerată o carte „de graniţă“. Nicăieri denudarea procedeului nu are un caracter mai marcat. Mitul odiseic este expus aproape ostentativ, începând cu imaginea de pe coperta ediţiei a treia şi cu titlurile capitolelor, continuând cu inserturile/reminiscenţele livreşti şi cu nenumăratele analogii prezentate în cadrul textului (vezi „pisăloaga Casandra“, fiica adoptivă a lui Buni şi mama lui Daniel), alături de tot soiul de reflecţii pe tema exilului (formule ale lui Cioran, Eliade ş.a.). Generaţiile de securişti (cea „expirată“, reprezentată de grobianul colonel Ispas şi de căpitanul Gherghina, cea „aşteptată“, ilustrată de cosmopolitul locotenent Matei) au denumiri lansate în presa cotidiană a ultimilor ani. Şi explicitările ironice nu se opresc aici. Romanul îşi conţine comentariul la toate nivelurile sale. Totuşi, aceste indicaţii de lectură nu au menirea să dezvăluie caracterul de convenţie, de artefact parodic al textului, ci să pună mai bine în valoare semnificaţiile realului, ale existenţialului din roman. Lumea ficţională din Întâlnirea e vie, trăieşte, nu e (doar) un teatru de marionete. Sau e, în măsura în care societatea românească era ea însăşi „acţionată“ de păpuşarii Securităţii.

Ca şi Întoarcerea huliganului, dar… altfel, Întâlnirea atacă marile teme ale romanului european postbelic: memoria şi experienţa totalitară, exilul. Infrastructura mitologică (mitul homeric al lui Ulise, în negativ ironic) şi cea politico-sociologică (imaginea în mic a societăţii româneşti) sunt subsumate unei meditaţii cu valoare emblematică: exilul ca eşec şi captivitate în iluzie. Comunicarea cu cei de acasă se dovedeşte imposibilă, ca şi întoarcerea – pentru că, prin trecerea timpului, spaţiul se modifică, iar „acasă“ nu mai există. La fel şi comunicarea între generaţii. Personajele trăiesc nu doar în spaţii, ci şi în timpuri, în istorii diferite. Paradoxal sau nu, singurul element unificator rămâne totalitarismul: prin Traian şi Christa memoria comunistă se întâlneşte cu cea nazistă, iar prin intermediul agenţilor de influenţă savantul transfug are iluzia întâlnirii cu propria ţară. Singurul cu care comunică firesc este vărul Victor, agent provocator sub acoperire; ceilalţi au fost învăţaţi să tacă, să ascundă şi să se ferească. Analiza istoriei recente şi, în particular, a lumii comuniste ţine de însăşi structura romanului. Pe acest schelet ideatic se aşază însă, armonios, o carnaţie de proză excepţională: traumaticul roman de familie al Christei (probabil cel mai puternic personaj al cărţii), aşteptarea tăcută a lui Buni-Penelopa, drama lui Daniel, martor la sinuciderea unui coleg şi transformat în suspect... Nu în ultimul rând, avem de-a face cu un roman internaţional (Dimineaţă pierdută fiind, dimpotrivă, un roman deschis spre istoria naţională modernă). Căci Întâlnirea „face naveta“ între Germania (ţara de origine a Christei-„Calypso“), Italia (ţara de adopţie „academică“ a cuplului, cu melancolia ei meridională) şi România (ţara „imposibilei întoarceri“). Fiecare „mediu extern“ îşi are micile sale istorii: vieţile tinerei Christa de dinaintea întâlnirii cu Traian (mama şi sora moarte în bombardament, fratele prins în caruselul SS), micul roman al cuplului de studenţi italieni, favoriţi ai profesorului (cu autosacrificarea maritală a Giuliei Mazzoni şi virtuala ei ratare în favoarea soţului Antonio, mai diplomat, dar inferior intelectual). Raccourci-urile, scufundările în inconştient, în „somnambulismul“ oniric al reminiscenţelor trecutului sunt epurate, acum, de „poematismul“ improvizatoric al vechii puneri în pagină. Este accentuat în schimb, prin comparaţie cu precedentele scrieri ale autoarei, caracterul muzical – prezenţa „corului antic“ al vocilor feminine bârfitoare şi plebee, laitmotivele fantasmatice, „melodiile“ vieţilor particulare, suitele, temele cu variaţiuni, revenirile incantatorii, cosmopolite ş.a. m. d. Un roman simfonic ultramodern realizat pe calapodul tragediei antice. Similitudinile de compoziţie cu unele nuvele ale lui Norman Manea din Fericirea obligatorie sau cu Întoarcerea huliganului al aceluiaşi sunt, pe alocuri, frapante (vezi „corul bârfitoarelor“ sau polifonia melancolic-angoasată a întoarcerii, pe ruinele trecutului personal). Variantă actualizată a unei Odisei prezente, intertextual, în profesia şi în viaţa protagonistului, acest roman al iluziei şi al identităţii destabilizate trimite deopotrivă la basmul Tinereţe fără bătrâneţe şi viaţă fără de moarte şi – prin câteva elemente-cheie – la Noaptea de Sânziene a lui Mircea Eliade, o altă referinţă importantă a ultimei versiuni. Tridimensionalitatea e obţinută prin efectul de scufundare în memorie, dar şi într-un inconştient (inclusiv lingvistic) deopotrivă personal şi colectiv.

Aşteptarea la aeroport a savantului – episod de mare forţă dramatică – pune în evidenţă, mai mult ca oriunde, o lume burlescă minată de suspiciune şi frică, în care cuvintele ascund, nu dezvăluie, iar colportajul, pălăvrăgeala, indiscreţia rudelor profitoare funcţionează pe post de supape ale frustrărilor, complexelor, resentimentelor, vanităţilor provinciale15. De fapt, Gabriela Adameşteanu dramatizează o lume, făcând din această scriere un discurs „total“, integrator, în care se întâlnesc – fericit – mitul şi hiperrealismul, poemul, scenariul dramatic, romanul clasic şi cel experimental...

Amănunt important: ediţia din 2007 temperează experimentalismul în favoarea unei anume clasicităţi mai „lizibile“. În epoca minimalismului şi a autoficţiunii, maximalismul de fond, dar lipsit de ostentaţie al acestei noi scrieri face diferenţa, demonstrând – încă o dată – clasa unei prozatoare de nivel european.

Renunţând la versiunea din 1989 a Întâlnirii şi preferând-o pe cea din 2007, prezenta ediţie include, alături de „nuvelele“ din Dăruieşte-ţi o zi de vacanţă şi de „proza scurtă“ din Vară-primăvară, unica proză autonomă publicată în anii ’90 (Gara de Est, unde problema cuplurilor dizarmonice e dezvoltată într-o naraţiune cu multiple subtexte). Arhitectura nu e lipsită de tâlc. Căci, dacă privim proza scurtă a Gabrielei Adameşteanu ca pe o continuă tatonare a romanului, Întâlnirea din 2007 reprezintă o regăsire a acestuia. Şi, nu în ultimul rând, o întoarcere în Ithaca literaturii, după lunga călătorie pe apele publicisticii de atitudine. Multe alte fire din Vară-primăvară rămân deschise, dar îi revine Provizoratului sarcina de a le strânge, pe cât posibil, într-o unitate integratoare. O observaţie adiacentă: autoarea îşi numeşte textele din Dăruieşte-ţi o zi de vacanţă „nuvele“, iar pe cele din Vară-primăvară – „proză scurtă“. Diferenţa merită subliniată. Se ştie că generaţia ’80 a relativizat radical, prin intermediul conceptului de text, frontierele tradiţionale de specie şi gen, vechea distincţie dintre nuvelă şi roman fiind înlocuită de aceea dintre proza scurtă şi roman. Or, „proza scurtă“ nu înseamnă doar nuvelă, povestire sau schiţă – deşi poate fi, după caz, şi nuvelă, şi povestire, şi schiţă –, ci acoperă, practic, orice tip de proză neromanescă, oferind un spaţiu de libertate pentru hibridizări şi experimente de tot felul. Din acest punct de vedere, „nuvelele“ din Dăruieşte-ţi o zi de vacanţă ţin mai curând de o paradigmă clasicizată a modernităţii, în vreme ce „prozele scurte“ din Vară-primăvară se racordează din mers tendinţelor ilustrate la noi de generaţia ’80. Primele apelează la un limbaj învăluitor, cu frazare arborescentă, celelalte experimentează un stil mai direct, nervos şi eliptic, apelând masiv la tehnica montajului şi a colajului. Opere deschise, fără excepţie, cele din urmă acoperă o gamă foarte largă, de la microsecvenţa dramatizată în proză directă la experimentul comportamentist şi de la nuvela propriu-zisă la microroman. Cruzimea perspectivei sporeşte în mod vizibil, totuşi sound-ul rămâne acelaşi. Încă o dată: deşi preia nu puţine marote ale optzecismului (tematica „navetismului“, cotidianul plebeu, microrealismul social, experimentul narativ, oralitatea transcrisă „pe viu“), autoarea nu denaturalizează literatura, nu-i deconspiră convenţiile, nu ne atrage atenţia – cu ticuri didactice de naratolog – că avem de-a face cu un „text“, nu ne dezvăluie, autoreferenţial, laboratorul propriei creaţii şi nu o teoretizează. Fidelă marii tradiţii a mimesis-ului, ea refuză, de fapt, esenţa relativistă a poeticii postmoderne. Altfel spus, continuă să trateze textul ca pe o felie de viaţă, evitând să trateze viaţa ca pe o felie de text. Împinge proza până la hiperrealism, dar nu spre metalitaratură16. Toate confesiunile despre scris şi despre propria creaţie sunt „împinse“ în afara textelor literare, în zona paratextului confesiv (ca prefeţe, postfeţe, tabele cronologice etc.) sau a interviurilor. Deşi s-a vorbit despre excepţionalul caracter „auditiv“ al prozatoarei – demonstrat deja în Dimineaţă pierdută – şi despre o „acuitate vizuală“ pe măsură, trebuie precizat faptul că aceste calităţi nu sunt asumate niciodată ca pure mostre de virtuozitate, de „inginerie textuală“, ci ca mijloace de înregistrare cât mai fidelă a autenticităţii existenţiale. În centrul prozelor Gabrielei Adameşteanu se află întotdeauna Personajul, omul viu, cu dramele şi traumele lui, cu nevoia lui organică de comunicare (de obicei ratată), nu „limbajul“ sau „limbajele“, nu „fiinţele de hârtie“, nu „convenţiile“ ce reduc viaţa la o funcţionare de mecanism. Semnificativă e, în acest sens, deschiderea textelor fie către variante mai elaborate, mai aproape de idealul „definitiv“ (la limită, de roman), fie către teatralizare; caracterul lor scenic, „performativ“, dramatic este frapant – şi caracteristic. Într-o lume tot mai monologică, dialogismul lor reprezenta, fie şi implicit, o sfidare. Directeţea se traduce într-un soi de minimalism al înscenării – decupaj, dialoguri, indicaţii de regie stenografice. Proză „nemţească“, dar cu un discret palpit cehovian.

Traduse în germană sau în engleză, „scenele de gen“ din Vară-primăvară explorează – fără emfază, fără demonstrativisme şi eticisme, cu o cruzime ce nu şi-a pierdut cu nimic intensitatea la relectură – micul infern al unei lumi ieşite din ţâţâni. Gabriela Adameşteanu se dovedeşte a fi, şi aici, o maestră a falselor dialoguri dintre personaje, a limbajelor care ascund adevărul interior sau răbufnesc nevrotic, eliminând toxinele insuportabile ale vieţii de zi cu zi. „Dialog“ este de fapt… monologul unui bărbat adresat consoartei de care se desparte aruncându-i în obraz toate mizeriile unei vieţi de cuplu ratate – practic, anticamera unui divorţ. Atroce în oralitatea ei „populară“, „Scurtă internare“ se înfăţişează în schimb ca o proză-dialog între câteva femei ce au suferit experienţa unor avorturi (alt subiect prohibit mai ales în ultimul deceniu de ceauşism, când se introdusese taxa de celibat, iar norma natalităţii feminine devenise de patru copii pe cap de locuitoare fertilă). Trauma corporală şi trauma postavort ale relaţiei de cuplu, ale sexualităţii maritale sunt dezvăluite cu o francheţe brutală, dezarmantă: „Păi, ce-am pătimit zilele astea, îţi spun drept, n-aş vrea să mai văd bărbat toată viaţa. Să stau singură, numai io, cu fetele mele…“. La fel mârlănia personalului medical, adevărat viol la adresa intimităţii: „Cine n-a fost cuminte, fundu sus! Lasă, că ştie ele care n-a fost cuminte! Că, dacă eraţi cuminţi, nu ajungeaţi aici…“ „Drum comun“ surprinde – pe acelaşi fond de oralitate dialogică – experienţa unei femei homeless, alungate de un bărbat beţiv pe motiv de… tromboflebită („Dar la bărbaţi trebuie să fii spilcuită în tot momentul! Şi eu, dac-am avut tromboflebită, n-am mai putut, mă înţelegeţi şi dumneavoastră, că sunteţi femeie“). „Necununată“, femeia ajunge să doarmă în stradă, împreună cu fetiţa ei (pe care o duce zilnic la grădiniţă), uşa blocului fiindu-i blocată de fostul concubin. Cu vocea Romicăi Puceanu, ieşită ca o „coloană sonoră“ obsedantă din radiocasetofonul Sanyo al unui tânăr („io, când am să-mbătrânesc, nu ştiu cum am să trăiesc“), „Ora de navetă“ „filmează“ vérité, în drum spre Bucureşti, un traseu al subdezvoltării rurale, tipic pentru cotidianul epocii: violenţe domestice, mizerie, penurie, bişniţă, turnătorii ca antidot al „furturilor din avutul obştesc“…

Spre deosebire de orice demers istoric sau sociologic, proza are şi va avea întotdeauna avantajul recuperării concreteţii umane, darul de a aduce la viaţă – fie şi iluzoriu – „sufletul“ trecutului, „organicitatea“ lui. Cine va dori să regăsească ambianţa României din anii ’70-’80 o va găsi, intactă, în prozele scurte şi romanele Gabrielei Adameşteanu (chiar în absenţa figurii Conducătorului). Este, poate, aici o est-etică dar, cu siguranţă, nu şi un eticism. Eticismul e ideologic, militant şi reducţionist; or, literatura acestei autoare mizează, înainte de orice, pe complexitate şi autenticitate. Nu numai o „lume“ ne întâmpină în aceste proze, ci şi o „atmosferă“ – or, atmosfera este prin excelenţă sufletul unei lumi, vibraţia ei interioară, ceea ce rezistă perisabilului. Sunt foarte puţini prozatorii români care au „prins“ imaginea Bucureştiului cu acuitatea memorabilă a Gabrielei Adameşteanu. Bucureştiul ca spaţiu familiar, ca iluzie substanţială a lui acasă. Citez in extenso un fragment din „Gara de Est“, prima proză publicată de autoare în postcomunism: „El, mai ales, privea pe geam, pentru că încă iubea Bucureştiul cu sufletul unui provincial. Privea pe geam şi, dintr-odată, descoperea în el acea senzaţie nejustificată de mulţumire care, de câtva timp, îl încercase în cele mai neaşteptate momente. Ca şi când i s-ar fi întâmplat ceva plăcut – dar nimic deosebit de plăcut nu i se întâmplase. Ca şi când îl aştepta ceva ieşit din comun – dar nu-l aştepta decât o vizită oarecum plicticoasă, la nişte cunoştinţe întâmplătoare. Ce ciudat, se mira singur. Îşi descoperea mulţumirea doar uitându-se la casele pe lângă care trecea tramvaiul: la tufele de liliac din dreptul porţilor, la marchizele închise cu geamuri care înaintau până în mijlocul curţii, la oţetarii şi duzii care umbreau asfaltul, umflat din loc în loc, ca de nişte vene îngroşate pe o mână bătrână. Iată şi un bloc gri, cubist, din anii treizeci, iată şi un zid lung, alb, de cimitir – o draperie prăfuită şi neagră atârnă uşor strâmb de poartă. El se uita cu răbdare la fiecare lucru şi mulţumirea secretă îi pulsa – poate în suflet, poate în vene: pentru că tot ce vedea era la locul lui şi arăta exact aşa cum ar fi trebuit să arate. Asta era deci o simplă poartă de cimitir pe lângă care trecea un tramvai încărcat cu oameni care se uitau, la fel ca şi el, calmi, nepăsători, pe geam. Şi fiecare era mulţumit că privirea lui avea să întâlnească acolo exact ceea ce dinainte se gândise că are să întâlnească. O stradă deci vie de oameni şi de maşini care se scurgeau în vuietul liniştit al serii de vară. Şi florăresele chircite lângă coşurile multicolore din care se împingeau boturile închise, sclipind de apă, galbene şi roşii ale lalelelor. Şi mănunchiurile alb-verzui, lăptoase, de liliac bătut. Lumea era plină, egală, pulsa obişnuit, iar el venea, destins, dintr-un loc şi pleca într-altul, bucuros că el însuşi ajunsese acolo şi arăta aşa cum se gândise demult că ar trebui să fie“.

În proza Gabrielei Adameşteanu, trenul literaturii europene de vârf va opri neabătut. E un reper a cărui importanţă continuă să sporească.

Paul Cernat

1 „Caracteristic activităţii literare a Gabrielei Adameşteanu este spaţiul relativ mare de timp între volumele publicate (de regulă 4-5 ani sau chiar mai mult) şi faptul că ea încearcă programatic ca după fiecare carte să se îndrepte apoi într-o direcţie total diferită. De regulă, fiecare roman a fost urmat de un volum de povestiri scurte.“ („Curriculum vitae“ la Dimineaţă pierdută, ediţia a III-a, colecţia „100+1“, Editura Gramar, Bucureşti, 1997, p. XIII)

2 Prefaţă la Dăruieşte-ţi o zi de vacanţă, ediţia a II-a, Editura Paralela 45, Piteşti, 2002, p. 8. Cu precizarea, absolut necesară, că „romanul latent“ al Gabrielei Adameşteanu nu este unul voit „latent“, ca acelea ale lui Mircea Nedelciu, Gheorghe Crăciun sau Bedros Horasangian, ci… ne-voit.

3 Autoarea va descoperi, peste ani, similarităţi de construcţie cu romanele poematice ale lui Antonio Lobo Antunes, pe care nu le cunoştea încă la acea dată („Limitele rescrierii“, postfaţă la Întâlnirea, Editura Polirom, Iaşi, 2003, p. 307).

4 Între alţii, de Sanda Cordoş în postfaţa ediţiei a doua a volumului Drumul egal al fiecărei zile, Editura Paralela 45, Piteşti, 2005, p. 259.

5 Nu e lipsit de relevanţă să amintesc faptul că, în 1965, Gabriela Adameşteanu şi-a dat licenţa la Filologia bucureşteană cu o lucrare intitulată Modificări în structura personajului la Proust. Proiecţia viitoarelor sale căutări de prozatoare este evidentă. Nu numai ingredientele „proustiene“ (evanescenţa timpului, memoria involuntară, crepuscularismul, arhitectura muzical-simfonică, observaţia crudă şi rafinată aplicată unei lumi „vechi“ în destrămare) o preocupă pe tânăra absolventă, ci şi statutul personajului supus „trecerii“.

6 Pe această linie, sunt de urmărit şi finalurile celor trei versiuni ale Întâlnirii. Primele două, ambigue, îl au în centru pe Daniel Izvoranu cu un supliment documental „Dosar Savantul“ în cea de-a doua. Cea din 2007 trimite însă voalat către moartea lui Traian (în maşină, alături de soţia sa Christa, la întoarcerea din România).

7 O dimensiune prelungită, ulterior, şi-n afara literaturii: activitatea publică postcomunistă şi cei 14 ani în care a condus revista 22 stau mărturie pentru destinul şi preocupările multiple ale unei femei-lider, cu valenţe de manager al propriei creaþii, dar şi de iniţiatoare a unor proiecte colective.

8 Dizolvarea Istoriei în micile istorii cotidiene şi a „majorului“ în „minor“ este caracteristică tuturor romanelor Gabrielei Adameşteanu. Dar şi viceversa: deschiderea cotidianului către Istorie prin intermediul memoriei individuale. Subiectivă, involuntară, „proustiană“, memoria dilată timpul „profan“ al prezentului şi conferă adâncime – uneori şi nobleţe – perspectivei plane a cotidianului mărunt. Tot ea are menirea de a reechilibra identităţile în derivă, dislocate ale unor personaje de prim-plan (Letiţia Branea, Vica Delcă, Ivona Scarlat, Traian Manu, Christa Manu ş.a.).

9 Nimeni nu a surprins cu atâta forţă precum Gabriela Adameşteanu „reminiscenţele“ Bucureştiului precomunist filtrate prin atmosfera cenuşie, senilizant-psihotică a ultimului deceniu de ceauşism. Mereu preocupată de implicaţiile intime ale alienării moderne, scriitoarea se situează, de fapt, în interiorul a cel puţin două mari tradiţii ale prozei autohtone: romanul „de familie“ şi cel al Bucureştiului crepuscular.

10 Potrivit mărturisirilor autoarei din deja amintitul „Curriculum vitae“, Dăruieşte-ţi o zi de vacanţă cuprindea „trei povestiri de lungimi diferite şi din perioade de creaţie diferite“. De asemenea, povestirile din Vară-primăvară „făceau parte din trei categorii distincte. În unele din ele se revenea la sufocanta lume birocratică şi la tema arivismului: «Clădirea», «Testul». Ca şi povestirile din Dăruieşte-ţi o zi de vacanţă, păreau schiţe ale unui roman căruia autoarea nu-i găsise tonul. Altele erau «scene de gen», tablouri ale unei vieţi cotidiene modeste, din medii joase. Textele probau în continuare oralitatea autoarei şi majoritatea au fost dramatizate, chiar şi la clasele de studenţi ale IATC. O structură aparte, profund muzicală şi poematică, aveau «Dialog» şi «Scurtă întâlnire» [de fapt, „Întâlnirea“ – n. m. ]. Caracterul lor teatral era foarte accentuat. «Scurtă întâlnire» deschidea tema exilatului care se întoarce în ţara de origine şi nu mai reuşeşte să comunice cu nimeni, deşi este aşteptat cu fervoare de întreaga familie, din diverse motive“. Avem aşadar de-a face cu un volum de răscruce, din care se desprinde o direcţie „muzical-poematică“ şi „dramatică“ pe tema exilului şi a necomunicării („Dialog“, „Întâlnirea“, cu cele trei „variante“ ale sale), celelalte gravitând fie în universul Provizoratului, fie în cel al Dimineţii pierdute.

11 Spitalul ca loc al degradării fizice şi psihice, ca anticameră a morţii devine – în ultimul deceniu de comunism – un spaţiu recurent în proza Gabrielei Adameşteanu. În Dăruieşte-ţi o zi de vacanţă, inginerul Pătraşcu îşi vizitează la spital o colegă de servicu, „tovarăşa Marga“, alienată şi devenită de nerecunoscut. Dimineaţă pierdută se încheie cu delirul-monologul adresat al Vicăi Delcă, internată în spital. În Vară-primăvară două proze tematizează acut spitalizarea. Toposul literar al spitalizării – nu al literaturii despre medici, de la Victor Papilian la Augustin Buzura – are, la noi, câteva antecedente semnificative în literatura interbelică (Hortensia Papadat-Bengescu, Blecher, Lucia Demetrius) şi trebuie pus în relaţie cu obsesia spaţiului închis, a degradării corporale şi a morţii fizice, demitizate. La Gabriela Adameşteanu, tribulaţiile umilitoare ale spitalizării sunt proiectate însă pe fundalul unui regim comunist alienant.

12 În era nomadismului generalizat, acest mit se dovedeşte productiv sub aspect literar. Spre exemplu, în 2005 scriitoarea canadiană Margaret Atwood a publicat un volum de teatru cu subiect contemporan – Penelopida – inspirat din Odiseea.

13 Romanul de debut (Drumul egal al fiecărei zile) stă sub semnul fascinaţiei eroinei pentru un profesor tânăr, asistentul universitar Petru Arcan. În schimb, Întâlnirea trăieşte din „mitul“ bătrânului savant Traian Manu. Iluzia idealizantă lasă aici locul unei perspective deziluzionate.

14 Marian Papahagi a observat, judicios, în alternarea de carusel a vocilor naratoare ecouri din Conversaţie la Catedrală a lui Mario Vargas Llosa, carte-cult pentru mulţi scriitori români din acea perioadă.

15 Există, pe de altă parte, şi „cuvinte care eliberează“ în mod real. Dar ele nu reuşesc să se închege într-o comunicare autentică între personaje.

16 În pofida cochetărilor stilistice – superficiale, dar vizibile –, diferenţele faţă de „postmoderni“ sunt de fond, adică de sensibiltate şi Weltanschauung. În mai multe confesiuni recente, Gabriela Adameşteanu îşi mărturisea retrospectiv concepţia „de tip religios“ asupra literaturii, privită ca formă de „perfecţiune“ şi de rezistenţă la timp. Sublinia, de asemenea, absenţa din propriile texte a personajelor-scriitori şi a temei scrisului. A existat, în schimb, un mit „elitist“ al universitarului şi al savantului, cu rădăcini în experienţa biografică de tinereţe şi primă maturitate a Gabrielei Adameşteanu. Simptom al unei clasicităţi structurale? Posibil. Oricum, atât Petru Arcan, cât şi Traian Manu sunt universitari – de vârste şi calibre diferite (vezi „Limitele rescrierii“, postfaţa confesivă cu însemnări „de atelier“ la varianta a doua a Întâlnirii, 2003). Pe aceeaşi linie a diferenţei faţă de postmodernism, se cuvine să spunem că revizuirile pe care autoarea le aplică Întâlnirii au un caracter „organic“, menit să amplifice impresia de „viaţă“ a personajelor, nu s-o diminueze: „Nu-mi plac autorii care îşi revizuiesc la fiecare ediţie destinul personajelor, transformându-le din fiinţe (cât de cât) vii în marionete“ (ibidem, p. 307). Oricât şi-ar revizui, retrospectiv, atitudinea faţă de unele din aceste concepţii „desuete“, Gabriela Adameşteanu continuă să vorbească din interiorul lor. Mă grăbesc să adaug: din fericire.

Gara de Est
(proză scurtă)

Notă asupra ediţiei a treia

Prezenta ediţie reuneşte nuvelele şi povestirile publicate în volumele Dăruieşte-ţi o zi de vacanţă, Cartea Românească, 1979, şi Vară-primăvară, Cartea Românească, 1989, cu excepţia „Clădirii“ şi a „Testului“, reincluse în romanul Provizorat, de unde fuseseră extrase.

În schimb au fost adăugate „Dialog“, care lipseşte din ediţia Dăruieşte-ţi o zi de vacanţă (Paralela 45, 2002), şi nuvela inedită „Gara de Est“.

Majoritatea nuvelelor au apărut iniţial în presă:

– „Neliniştea“ a apărut în România literară, 13 septembrie 1973;

– „Dăruieşte-ţi o zi de vacanţă“ a fost publicată, fragmentar, în România literară, 26 octombrie 1978 (sub titlul „Viaţa cea nouă, de după întoarcere“), şi în Luceafărul din 30 decembrie 1978 (sub titlul „Liniştea casei“);

– „Vară-primăvară“ a apărut în august 1981, în Viaţa Românească;

– „Ora de navetă“ a apărut în Vatra, 20 septembrie 1985;

– „Dialog“, în România literară, 19 iunie 1986;

– „Gara de Est“, fragment, prima versiune, a apărut în Vatra, 20 ianuarie 1980, ulterior fragmentar în Viaţa Românească, august-septembrie 1992, şi ca versiune definitivă în Lettre Internationale, iarna 1992-1993;

– „Neliniştea“, „O plimbare scurtă după orele de serviciu“ şi „Dăruieşte-ţi o zi de vacanţă“ au fost traduse în rusă de Tatiana Ivanova şi publicate la Editura Radoga din Moscova în 1989 (Podari sebe deni kanikul);

– „Scurtă internare“ a fost tradusă de Grete Tartler şi Barbara Neuwirth şi publicată în antologia Ich trage das Land, apărută la Wieser Verlag, 1996;

– „Drum comun“ a fost tradusă de Georgiana Fârnoagă şi Sharon King şi publicată de University of Pittsburgh Press.

Nu am operat modificări stilistice faţă de primele ediţii, iar ordinea din volum respectă, în general, cronologia elaborării lor.

Gabriela Adameşteanu

Mamei mele,
Elena Adameşteanu

Neliniştea

Seara îşi dezbrăcau alături trupurile, fraterne de obişnuinţă. În detaşarea distrată cu care îşi părăseau hainele în plină lumină, rar îi ajungea amintirea orelor de goliciune înfiorată. Atâţia ani trecuţi solidar împreună, cu înverşunarea atenţiei întoarsă spre lucrurile care crescuseră, încet şi greu, lângă ei, umplând tăcerea caldă, de seră uscată, a apartamentului de bloc, cu două camere... La câte o mişcare, oglinda le primea, în luciul ei ieftin deformator, de mobilă cumpărată în rate, corpurile, abia atinse de timp: al ei, uniformizat de liniile drepte care o destinaseră parcă puloverelor Romarta şi fustei de gabardină, cu lungimea până la colţul genunchiului; al lui, pe neobservate îngreunat, încetinit în mişcări, împingând cu gravitate înainte rotunjimile corpului. Fără vibrările lungi ale începutului, în gestul chemat intrau alături, cu obişnuinţa ştiută – atât de ştiută, încât treceau, cu ochii închişi, marginile celuilalt trup, incert regăsindu-se singuri, în atingerea netedă care îşi topise în familiaritate mirosul.

— Nu te-ai mai dus să vezi ce-i cu telefonul, stă cererea de un an şi jumătate... strigă Dinu din ultima cameră.

Ea nu răspunse. Strânsă între pereţii înguşti şi albaştri ai băii, îşi tampona cu uşoară nelinişte faţa, întinzând demachiantul peste porii lărgiţi. Şi pe urmă nu mai răbdă, îşi aruncă peste cap furoul umezit şi, cu degetele tremurând de grabă, pipăi iar conturul umflat al braţului. Ceva ascuns în trupul ei care-i umplea de panică sângele şi, prin geamul înalt, negrul nopţii de care se strângea între perne, apărându-se în tăcere de spaimă, cu mâinile încolăcite de-a lungul ei, ca pe un corp străin. Câteva minute mai plutise între ei tandreţea palidă a apropierii. Şi-n drum se aplecă să învelească fata; oare cât timp o să se mai dezvelească noaptea? îşi zise şi o privi iar, bucurându-se, mirată, că a apărut – de unde – şi există acolo, cu pleoapele ei oblice de somn şi mânuţele încleştate în pernă, între trupurile şi mişcările lor diferite, ce-şi ajungeau fiecare.

— Te-am întrebat ceva, strigă el, mai de aproape, şi izbi uşa şifonierului, căutându-şi maşina de ras. Dar ai stilul ăsta, să nu răspunzi când nu-ţi convine...

— Ce să răspund dacă n-am avut când să trec, zise Marta, atât de moale, încât se miră singură că poate vorbi aşa când enervarea îi grăbea răsuflarea; şi chiar în clipa aceea îşi auzi vocea, dintr-odată ascuţită, cum strigă: Şi la urma urmei, nu ştiu de ce tot eu trebuia s-o fac... dacă aveai de gând s-o laşi în grija mea, n-aveai decât să spui, una în plus sau în minus, nu vrei, e mai cinstit să spui nu vreau, dar cu tine...

Ceva se pierduse, gândi, se pierduse chiar pentru totdeauna? Şi, încă strigând, simţise neliniştea laşă care o împingea înapoi spre el, dar auzi din baie zgomotul maşinii de ras; să-i spun acum, îşi zise, nu, trebuia să-i spun mai înainte... Zgomotul maşinii umplea tot apartamentul şi ea, plină de teamă şi de ostilitatea nesigură care o împingea tot spre el şi care creştea cu fiecare clipă în care înţelegea că nu-i acum momentul, se îndreptă spre baie, urându-i pijamaua moale pe trupul sigur de el, şi buzele încleştate de atenţie, şi ochii fixaţi în oglindă.

— Vezi că-s atât de istovită... începu, rezemându-se de lemnul lucios al uşii.

Dar el îi simţi a izbândă oboseala din voce şi trecerea silită a tonului îl enervă. Aşa face totdeauna, gândi, aşa a făcut, ca să aibă mereu, doar ea, totdeauna dreptate. Atâţia ani de când o urma supus, împins de generozitatea ei dominatoare.

— Pentru că te încarci cu mai mult decât poţi să duci, zise, şi, când eşti liberă şi-ai putea să te odihneşti, te-apuci de altele...

Şi-şi muşcă buza de jos, aplecând sub lumină urechea, acolo unde nu vedea bine cum merge maşina.

— Pentru că ţi-am spus să luăm pe cineva să ne-ajute, aşa fac atâtea, dar tu vrei să fii mai grozavă ca toate...

— Ştii bine că tot pentru noi n-am vrut, zise ea.

Şi se irită singură, auzindu-şi vocea cum se silea să fie supusă.

— Ca să terminăm odată cu datoriile şi să ducem o viaţă ca oamenii...

Şi-şi încleştă în rama de lemn degetele îngroşate de-atâta spălat şi iar simţi că abia mai rabdă.

— Şi cu mama de ce n-ai vrut, tot d-asta? zise el, încruntându-se.

Ea îşi prelungea zâmbetul a încuviinţare vagă, încercând să răspundă, dar atunci îl auzi strigând.

— Mai lasă-mă odată dracului, tot pe capul meu, nici măcar nu pot să mă bărbieresc ca lumea...

Maşina îşi înţepenise zumzetul şi-i smulsese câteva fire de păr şi-i veni să le-arunce pe toate şi să plece aşa, afară. Avea totdeauna reacţii neaşteptate la durerile mici şi Marta îşi schimbă privirea, coborându-şi a silă colţurile gurii. Doar pentru atâta, se gândi, doar pentru atâta...

— Du-te odată!... strigă el.

Şi cum ea tot nu se mişca, neputând înţelege nesupunerea adunată în trupul lui ştiut, şi stătea pe loc, sperând să nu fie aşa cum vede, aşa cum spera totdeauna sau poate doar se înverşuna să nu piardă şi tocmai de-aceea lucrurile îi alunecau prin mâini când le ţinea mai strâns:

— Du-te odată şi lasă-mă dracului! strigă el. Şi o împinse uşor afară şi trânti uşa şi răsuci o dată şi încă o dată cheia.

De data asta s-a terminat, se gândi ea repede, ca să-şi astupe furia. De data asta s-a terminat. Rămăsese nemişcată, dincolo de uşă, pentru că-i venea doar să dea în ea cu picioarele, cu pumnii şi să intre la el prin uşa pe care s-o deschidă, s-o deschidă aşa şi totuşi altfel, pe dinăuntru. S-o deschidă cu furia asta care urca imediat în ea ori de câte ori îşi amintea că uşa e închisă în faţa ei, pentru ea închisă, şi-n acelaşi timp, nu putea crede. Să intre la el, neapărat să intre la el şi să-i strige totul, să-i strige ce? Cum poate să facă asemenea lucruri, se gândi, cum poate, eu n-aş putea niciodată; lipsă de educaţie, ar spune mama ei, eu mi-am dat seama de prima dată, înainte măcar să deschidă gura, numai văzându-l. Ce poţi să faci, spune mama şi se opreşte din tricotat şi din vorbă – trebuie să încep să scad – şi numără şoptit ochiurile pe andrele şi Marta îşi bălăngăne lângă scaun piciorul, aşteptând-o să continue. Ce poţi face, spune mama şi începe iar să-şi mişte mâinile, mulţumită că tricotează, nu poţi să faci nimic, să nu crezi că unu-i mai breaz ca altul, unii au una, alţii au alta, numai femeia să fie deşteaptă şi să facă cum crede ea că e bine... Nu, nu era aşa, se gândi Marta, Dinu nu era aşa la început, nu era deloc aşa, s-a schimbat, când s-a schimbat? Dar, chemaţi, anii nu-i vărsară decât frânturi de gesturi care nu mai păreau să-i aparţină.

Şi-acum rămăsese aici şi se mişca încet, alunecându-şi mereu trupul prin apa singură şi deformatoare a oglinzii. Iar a fumat în camera fetei, îşi zise cu acreală, stăpânindu-se să nu plângă. Şi trase cu grijă storul cenuşiu de pânză, se aplecă să deschidă geamul şi prin el, ca la un magnetofon brusc deschis, intrară strigătele unui meci, era nocturnă pe stadionul nou al oraşului. S-a pierdut pentru totdeauna ceva, se gândi şi vru să aibă curaj să privească asta în faţă şi-atunci, cu degetele tremurând grăbite, îşi pipăi iar braţul umflat; şi, uitând de uşa închisă, vru să se întoarcă spre el şi să-i spună. Neliniştea se aduna în ea, simţea cum o îneacă şi nu ştia cum s-o oprească şi doar se plimba prin camere, trecând mereu dintr-una într-alta, prin licărul ameninţător al oglinzii.

Fusese cu cât timp înainte când i se păruse că s-a schimbat? În anii tot mai grăbiţi rămâneau totuşi nişte repere stabile, când mi-au dat transferul, îşi spuse, sau după ce am cumpărat mobila de bucătărie şi frigiderul, ba nu, era înainte să rămână însărcinată, când dintr-odată şi-au simţit amândoi sâmbetele lungi, aerul cald al casei lâncezea ca un semnal şi ea ghicise în nerăbdarea lui Dinu ceva necunoscut, care-i submina puterea statornicită.

— Am fost cu nişte colegi să bem ceva, spunea de cum intra, dând din umeri.

Şi aştepta, neînduplecat şi ostil, ore în şir, pregătit să reziste. De ce să reziste, se gândi ea, de ce senzaţia asta că el se pregătea să reziste? Atâţia ani în care se străduise să pună ordine în gesturi, ca şi în lucruri... Dar adevărul e că l-am schimbat, într-un fel, se gândi şi de răcoare îşi strânse, fără să vrea, umerii, se face prea frig în cameră, şi se aplecă să închidă geamul. L-am schimbat, îşi repetă, vag triumfătoare, dacă n-aş fi fost eu, nici măcar facultatea n-o termina ca lumea, cât a amânat până să se apuce de lucrarea de diplomă, după ce i-o respinseseră... Aşa a fost el, se gândi cu mirare şi-şi coborî faţa gălbuie, cu pleoapele umflate, şi, privind în jos, spre covor, îşi perie îndelung părul.

Aşa a fost el, dar ea de unde a putut să-şi adune neîncetat tăria? Şi atunci, cu soacră-sa, când o aduseseră la ei şi-n lipsa lor scotocea prin dulapuri şi şuşotea seară de seară cu el şi cerea mereu bani pentru fraţi şi el era mereu gata să-i dea, fără să se gândească vreodată la copil şi la ea, că era sătulă de datorii şi aştepta să-şi pună odată la punct casa... Ca să ajungă să se îmbrace ca lumea, să n-o mai sfideze la şcoală alea pe care le doboară luxul, nu alta, ce fel de bărbaţi or fi având sau Dumnezeu ştie... Dar oricum, îşi zise, ce oboseală şi asta, să tot urmăreşti în fiecare toamnă cum se schimbă moda, asta merge un timp, cât n-ai alte griji, dar pe urmă, s-o ţii tot aşa şi să tot întrebi ce se poartă... Ei, îşi zise şi se opri din mers şi-şi scoase din sertarul de la oglindă punga de plastic cu bigudiuri şi vru să intre în baie. Şi-atunci îşi aminti că el este acolo şi, când trecu prin dreptul uşii, auzi plesnetul duşului şi din nou un rest al enervării o încălzi, şi-aşa, îşi zise, pe-atunci eram cel puţin la curent, aşa, din afară... Şi văzu iar înghesuiala din călcător în timp ce stăteau la rând să-şi calce jupoanele şi pe urmă împingeau prin volane sârmă şi pantofii înalţi cu tocuri cui şi papuci cu tălpi de plută. Ei, îşi zise şi-şi muie degetele în paharul cu apă şi-şi umezi o şuviţă de păr, şi-aşa am tot aşteptat să arăt cum trebuie, să fiu bine îmbrăcată şi poate peste vreo câţiva ani o să şi am cu ce, dar nu mai am niciun chef de asta... Şi, silindu-se să-şi privească obrazul stors pe care uitătura ei rea îl evita în oglindă, presimţi, cu un regret imens, marginea unde aşteptase atâta timp şi din care nu mai ştia să iasă.

Cel puţin să fi ieşit restul cum am vrut, se gândi, poate-i normal să mai vrea şi el să se distreze din când în când, spune mama, după ce a dus-o cum a dus-o în facultate şi-atâta vreme... Privirea neiertătoare a începutului – când oare şi-o pierduse ca să-i revină, întreagă, acuma? – i-aduse gulerul încreţit al singurei lui cămăşi de nailon, gălbuie de-atâta spălat, şi balonzaidul ros la mâneci şi la buzunare. Începuse să chelească de-atunci, dar, pe urmă, zi de zi privindu-l, uitase. Râdea răguşit şi prea tare şi, când mâncau amândoi la cantină, ea-şi ţinea ochii plecaţi ca să nu vadă privirile fetelor. Mi-a fost ruşine cu el la început, îşi zise şi imediat îşi regretă gândul şi încercă să-l acopere cu altele, în grabă. A dus-o greu în facultate şi chiar după ce-a terminat, în primul an, se gândi şi-şi desfăcu bigudiul prins prost şi-şi rulă din nou părul pe el, scrâşnind din dinţi de atenţie. A dus-o greu din cauza alor lui şi pe lângă el am dus-o şi eu. Şi-şi legă peste bigudiuri un fular transparent, de nailon, atentă să nu-l agaţe. De-asta mi-e necaz, se gândi, că nu vede şi nu recunoaşte măcar cum l-au primit ai mei, că nici palton de iarnă n-avea şi i-au aranjat unul vechi, de-al tatei. Şi-acum a ajuns să se poarte cu ei cum se poartă, parcă eu nu îl văd, chiar dacă nu le zice nimic, doar se uită şi tace...

Trecuse mult timp de când fiecare neînţelegere i-l aducea supus, învins de tăcerile ei nemulţumite, de la început îşi dăduse seama că el e neputincios în faţa tăcerii; dar, după atâtea ore de ostilitate, tăria ei veche alunecase spre el, învăţase singur, pe neobservate să se învelească în nepăsarea din care pornise totul. Şi atunci, în zilele când nu-şi mai vorbeau, totul se clătina, ca şi când se cerea iar gândit, de la capăt, dar mai poţi oare să gândeşti iar, se întrebă, gesturi şi vorbe care se desfac, fără să ştii măcar cum, unele din altele?

Şi iar bâjbâi îndelung prin anii trecuţi, ca printr-o pivniţă veche, şi dreptatea ei, în care credea, şi-o pierdu pentru o clipă. Din fiecare ceartă chipurile lor coborau, degradate, spre altceva, sau poate ăştia suntem noi, de fapt, se gândi, aproape cu spaimă. Şi-atunci, brusc, îşi aminti şi se aplecă şi mai mult spre oglindă, fixând, cu ochi încordaţi, mâna umflată.

— Vezi dacă nu-mi dai pace niciun moment, spuse Dinu, intrând.

Cu stânga îşi tampona obrazul zdrelit şi vocea îi era nesigură.

Dar ea nu-i răspunse. Faţă de teama în care intrase din nou, cuvintele lui îi sunau străin şi mişcările i le simţea stângace şi false. Totdeauna mă lasă singură când am nevoie de el, se gândi, dar acum, pentru că era aici, aproape cu indiferenţă. În panica ce îi creştea, bănuiala unei depărtări de neajuns o stăpâni, despărţindu-se cumva ruşinos de tot ce simţea că obişnuit o înconjoară. O simţi cum se scurge prin ea, nepăsare imensă, o clădea împrejur şi dincolo strigătul ei nu mai ajungea... Şi, resemnată adânc, privi cu ochii ciudaţi lucrurile dimprejur şi bărbatul care vorbea.

— Am să-ţi dau ceva ca să-ţi treacă supărarea, zise Dinu.

Şi, grăbindu-se, scoase din servietă pachetul. Pentru că ea nu întindea mâna, scoase el o ţigară şi o aprinse.

— Dunhill, enunţă emfatic şi o privi. Ce ştii tu, astea-s cele mai bune ţigări din lume... au în ele şi opiu...

— Ştii că nu fumez, răspunse ea, sec.

— Pe vremuri mai fumai câte una, spuse el, neatent...

Nu ştie niciodată să răspundă la gesturi de atenţie, se gândi, şi eu sunt de vină că nu mă învăţ odată minte...

Cu chipul ei posac şi mereu nemulţumit, crede că aşa trebuie să fie o femeie... Degeaba, unii ştiu să trăiască în viaţă şi alţii nu, dar fără nicio legătură îi răsări sub pleoape drumul acela.

De ce mi l-oi fi amintit acum, se miră, sub soarele nevăzut şoseaua dimineţii se încingea şi-n stânga râul se-nvolbura în bulboane gălbui-uleioase... Între plutele scorburoase se îndesea puful de plopi şi mirosea a amar şi-a răcoare. Şi-l amintise atât de brusc şi de adânc, încât simţea, ca un regret nesfârşit, căldura ierbii mustind clisos sub paşi şi cenuşia sclipire a apei care ducea cu ea rădăcini înnămolite şi peste ele, umflată de vânt, o pungă albă de plastic. Când mă duceam în vacanţe, pe bicicletă, până la oraş, de ce mi-oi fi amintit acum? se miră şi clipa următoare spulberă amintirea, odată cu o neînţeleasă tristeţe.

— M-au propus pentru un curs de calculatoare de şase luni, zise.

Şi atunci ea tresări şi se întoarse, privindu-l.

— Unde să-l faci?... Aici? întrebă.

— Ei, aici... la Bucureşti... Dar pot să vin sâmbetele, adăugă, cu o voce nesigură.

Îi pare bine că pleacă, îşi spuse Marta, nu se gândeşte decât la el, ca totdeauna; şi-şi aminti ce bine se descurca el la serviciu în ultima vreme. Pe atunci se apuca greu de orice lucru, îi trecu prin minte, şi-a trebuit atâta timp să-l împing de la spate; am aptitudini de organizator, îi repeta de la un timp, de când se împrietenise cu secretarul, şi, spre deosebire de alţii, eu ştiu cum să-i iau pe oameni. Îi pare bine că pleacă, îşi spuse iar, deşi eu nu-mi văd capul de treburi cu casa şi cu copilul... Şi-acum şi povestea asta cu mâna, îl includea atât de mult în gândul ei, încât o secundă uită că nu apucase să-i spună.

E clar că nu-i convine, se gândi el şi peste siguranţa lui se prelinse o urmă a vechii nelinişti c-o supără. Alta în locul ei s-ar fi bucurat c-am fost eu desemnat dintre atâţia, dar, dacă ar fi să mă iau după ea, ar trebui să stau tot timpul legat în casă...

— Şi nu poţi să refuzi? îl întrebă Marta.

— Ei, asta-i, se miră el, cum o să refuz când a fost atâta bătaie pe locul ăsta?...

Şi deschise neatent tranzistorul, parcurse toată scala în grabă, făcând vocile şi acordurile să se încalece, şi pe urmă îl închise.

— Cei de la producţie îl susţineau pe Marinescu, înţelegi? Şi s-au tot certat în şedinţele de comitet... Ştiu şi eu de la oamenii mei, râse, au zis că-i mai bine să trimită un tânăr, mai ales că Marinescu nici nu-i membru de partid, mi se pare...

N-aş fi zis că-i un ambiţios, se gândi ea şi deschise frigiderul să facă sendvişurile pe-a doua zi. De fapt, sigur că-i mai bine că a ajuns aşa decât cum era la început, şi-şi aminti ce supărat venise acum câteva luni după nişte alegeri, când n-avusese destule voturi, şi ea toată seara râsese. Doar că n-aş fi zis c-o să ajungă aşa, se miră şi iar îi auzi vocea aprobatoare, uşor răguşită, cu care râdea la fiecare glumă a tatălui ei după ce i-l prezentase.

— Tu ai umblat la geam? Ai uitat storul ridicat, zise Dinu.

Şi întredeschise fereastra să-l tragă în jos şi atunci strigă, cu o voce nelalocul ei de schimbată:

— Ia te uită... a început să ningă... Uită-te... uită-te...

O voce care îşi căuta voit bucuria anilor vechi sau poate doar ei i se păruse.

— Cred c-au făcut ceva cuie ăia pe stadion, râse el.

Şi ea se apropie fără chef, pentru că nu-i credea glasul.

Dar, lângă trotuarele de un negru lucios, brazdele din jurul copacilor erau albe şi albe acoperişurile blocurilor. Stratul apos şi firav trezea în strada pustie aerul încremenit, de neconfundat, al altor nopţi asemenea şi, doar privindu-l, bucuria de atunci o invadă cald, ca o aşteptare.

Stătea în faţa dulapului desfăcut, îşi scotea hainele pe-a doua zi şi le aşeza cu grijă, alături, pe scaun. În fiecare seară face la fel, se gândi el, uitându-se la ea, cum de n-o obosi s-o ia mereu de la capăt...

— Duminică ne-au chemat la ei la prânz...

Şi Dinu văzu iar colţul din dreapta al mesei unde-o să stea, în căldura înteţită de vin a camerei. Şi faţa pregătită pentru glume a socrului, în timp ce se întoarce să deschidă televizorul.

— Am putea s-o lăsăm pe aia mică să doarmă acolo... continuă ea.

— Nu, răspunse el repede, o luăm cu noi...

Şi ştiu cum o să arate trotuarul umed de ceaţă şi staţia unde-au să aştepte maşina îndelung, obrazul mic, întărâtat de nesomn al copilului care i se zbate în braţe şi plânge.

— N-are niciun rost, doarme prost şi le strică şi lor somnul...

Cu spatele întors, ea îşi scotea din raft cartea pe care-o citea, de luni întregi, cu aceeaşi încăpăţânare a ei, câte o pagină în fiecare seară. În locul ei m-aş lăsa, îşi zise el, ce poţi să înţelegi dintr-o carte aşa citită... Stilul ăsta de-a mă îndatora la ai ei, îşi spuse şi revăzu, cu iritare crescândă, cearta din iarna trecută. Cât aţi avut nevoie de noi, am fost buni, a zis socru-său, ridicându-se de pe scaun, şi nunta, până şi verighetele vi le-am luat, şi seară de seară eraţi la noi la masă... Şi paltonul ăla nenorocit, se gândi el, ar fi trebuit să nu mai pun niciodată piciorul acolo în casă... Şi o urî iar, ca mai devreme, în baie, pentru că întotdeauna el o urmase.

— Astă-seară nu mai sunt în stare, spuse Marta şi duse cartea înapoi în raft şi-o împinse la loc, cu atenţie.

Pentru că e aşa de neplăcut să tot primeşti, se gândi el şi începu să-şi aşeze în servietă hârtiile.

— La ce oră pun ceasul? întrebă ea.

— Da, îi răspunse Dinu, neatent.

Ce bine-ar fi fost să nu depind niciodată de nimeni, îşi zise.

— Te-am întrebat la ce oră pun ceasul, repetă ea.

Şi el ridică ochii miraţi, îi auzise doar vocea schimbată de-un râs ascuns şi-i întâlni obrazul vechi, după certurile de demult, când se împăcau atât de uşor, din întâmplare. Doar gura mare, învineţind uşor sub rujul stors, gura unui obraz ce-l uitase.

— Ce te uiţi aşa? se încruntă ea, dintr-odată bănuitoare şi aproape ferindu-se.

Şi-o amintise atât de brusc, scările lungi, cum cobora, fără să mai aştepte liftul de la cămin, râzând, cu aceeaşi gură mare, nefardată de grabă, încât nu o recunoscu şi-o căută nedumerit, îndelung, pierzând-o mereu în trupul acelaşi, cu aceeaşi familiaritate străină cu care îşi privea mâna.

— La şase, ce mai întrebi, parcă n-ai şti, îi răspunse.

Şi, întinzându-se în pat, izbi perna cu pumnul, ca s-o facă mai tare. Era gestul lui din fiecare seară şi, dintr-odată, văzu drumul de-a doua zi, la serviciu, şi masa la socri, duminică. Fără să-şi dea seama cum, viaţa lui se orânduise deja şi i se păru că n-o să mai schimbe în ea nimic şi n-o să mai facă niciodată vreun gest de la capăt. Atât de repede, se gândi, atât de repede...

Se-ntinsese pe pat şi-n curbura ştiută trupul ei regăsea liniştea nopţilor vechi. Ce obosită sunt, îşi spuse Marta, ce obosită... Lumea lucrurilor crescând drept în sus se nărui în încremenire odată cu ea, numai trupul ei îşi mai amintea, culcat, mersul grăbit al zilei; îl simţea desprinzându-se lent, odată cu durerile vagi care-i pluteau în muşchi, înnodându-se-n umerii istoviţi şi în şolduri.

— Stinge tu lumina, şopti.

Dar adormise mai iute ca ea şi răsuflarea lui greoaie i-l apropie într-o înduioşare a obişnuinţei. Ca altădată, în somn îl bănui neapărat şi-l ocroti cu gândul trupului ei, obosit şi subţire. Confuză, amintirea primelor nopţi alunecă spre ea şi bucuria cu care îl regăsea când deschidea ochii cleioşi de somn şi întindea prin întuneric mâna. Dormind, îşi pierduse vorbele şi gesturile noi, ce bine e, se gândi, ce bine e, şi nu mai încercă să-şi dea seama dacă e tot acelaşi.

Dar, în întunericul care o înveli după clinchetul comutatorului, un picior îi zvâcni, convulsionându-i de spaimă trupul, ca şi când ar fi existat fără ştirea ei, şi doar oboseala o stăpâni, întinzându-i în corp nemişcarea. Să mă întorc pe-o parte, gândi, să mă întorc, altfel aşa adorm, dar clipa gândului se lăţi, fără ca nimic s-o urmeze. Spaima o străbătu iar în timp ce-şi reînnoia mereu gândul-poruncă, dar trupul inert, cotropit de somn, rămăsese în cearşaful cald, paralel şi desprins, ajungându-şi sieşi. În secundele fricii în care-l strigă înapoi spre trezie bâjbâi prin întunericul des şi orb, poate nici nu mai spera strigătul ei să-l ajungă. Dar atunci, ca într-o durere imensă, timpul fără prag explodă, trupul ei trezit se prăvăli în scârţâitul de arcuri al patului, cu recunoştinţă îl înveli între mâini şi alunecă în somn, uitând amintirea spaimei.

Plângea de mult când o auzi, printre straturile transparente de somn, de mult îi simţise, amestecat, plânsul. Taci odată, termină, strigă Marta cu furie înspre plânsul strident, dar, în timp ce striga, pornise deja, supusă, spre patul copilului. Se lovea în drum de colţurile uşilor şi de pereţi şi orbecăia fără răbdare după lumină.

— Hai, taci, ce-i cu tine, hai, taci, sunt aici, îi şopti, lipindu-şi faţa de obrajii ei, uzi de lacrimi.

Cred că de-abia adormisem, gândi, întinzându-se la loc în patul răcit, prea m-am trezit greu adineauri. Ferestrele albeau stins, despicând întunericul în jur, şi-n yale uşa se zbătu încet, un întârziat intrase pe coridorul de afară. Acum doar liniştea susura cald sau ţârâia, când şi când, caloriferul. Şi dintr-odată îşi aminti şi-şi pipăi, respirând grăbit, braţul umflat, o, Doamne, nu poate fi asta, o, fă să nu fie... Teama îi umezise corpul şi, bâjbâind prin cearşafurile în care se împotmolea, se răsuci, cu ţipătul în ea încleştat, dar Dinu dormea, atât de aproape... Şi atunci rămase nemişcată, cu muşchii înţepeniţi, încercând să-şi privească în ochi spaima. O, nu atât de repede, îşi spuse, nu atât de repede, nu, o, fă să nu fie, necuprinsă, lumea se deschisese parcă abia de ieri pentru ea, atât de puţin, îşi spuse, o, nu se poate, nu se poate ca asta să mi se întâmple mie... Şi-atunci bănui nemişcarea spre care poate aluneca şi, cu mâinile încleştate în marginea pernei, respiră mult şi adânc, bucurându-se doar că respiră. Încolo ar fi ca până acum, se gândi şi dimineaţa străină în care ea n-ar mai fi irupse cald sub pleoapele strânse, copacii luminoşi, scorojiţi de soarele toamnei, în drumul spre casă se întorc de la şcoală elevi şi dincolo de geamul de aprozar închis, printre gogoşari prăfuiţi şi lămâi se mişcă, cu capul întors spre tejghea, vânzătorul. Salcia îşi târâie în baltă crengile îngălbenite şi mame sporovăiesc la nesfârşit, hâţânând cărucioare. Ar fi la fel ca până acum, se gândi, ar fi la fel, dar copilul... Fetiţa urca prin zile pe care ea nu le vedea şi chipul ei neapărat, străin de timp, o uita fără s-o ştie...

Cred c-am înnebunit, se gândi, parcă n-aş şti că niciodată nu-i aşa cum îţi închipui. Gândul o convinsese imediat, chiar se miră cât de repede, sau poate teama o istovise prea mult şi acum o părăsea, în liniştea nepăsării. O să văd eu cum o să mai fie, îşi zise şi, recunoscătoare, ascultă răsuflările lor încete. Ce bine că nu-s singură şi că-s aici, se gândi, cu ochi temători privi în jur negrul camerei despicându-se în pătratul ferestrei. Dacă mă mai gândesc la asta, o să mă sperii iar, o clipă spaima o atinse din nou şi pe urmă îi veni, strepezit, râsul. Să văd dacă nu s-a dezvelit, se îndemnă şi porni încet prin camera îmblânzită. Cu degete care uitau imediat, mângâia clanţele reci, marginile scaunelor, colţurile noi ale uşilor.

1973

O plimbare scurtă
după orele de serviciu

I

O căldură nefirească, nepregătită prin nimic după atâta ploaie. Plecaţi de dimineaţă, când cerul era aburos şi ziua mai putea încă s-o ia în orice parte, s-au trezit prinşi de fierbinţeala aerului cu pulovere, fâşuri, pardesie. Îşi târâie paşii pe asfaltul încins, amorţiţi de ora ţinută peste program, sleiţi de cafele, de fumul din birouri şi pentru că se ştiu atât de bine. O rumoare mică, un amestec de glasuri şi chicoteli, pluteşte deasupra lor, pierzându-se în spaţiul larg al aleii.

— ...şi, la un moment dat, s-a făcut linişte, nu ştiu cum, cred că-nainte să-nceapă cu întrebările... Şi-odată-l văd pe Coman că-şi ia mapa-n braţe şi dă să se scoale. Stai, băiete,-i zic, că mai e, şi l-am tras aşa, de haină, pe şest, să nu vadă prezidiul... Stai, băiete, îi zic, că mai e, n-ai scăpat. Se-aşază el şi-ntr-o clipă, da-ntr-o clipă, ştii cum? adoarme...

Soarele îi bate în creştet, ţinându-i sub lumina lui, necruţătoare şi albă. Clădirea instituţiei, bloc nou, ridicat în urmă cu ani, rămâne pustie în spatele lor, înconjurată de asfaltul întrerupt de peluze. Ţârâie ascuns câţiva greieri şi sus, înspre ultimele etaje, stoluri rotunde de lăstuni înţeapă aerul cu ţipetele lor ascuţite.

— ...Totdeauna am spus că ăsta-i un tip periculos dacă ajunge mare şi-ai să vii tu odată la vorbele mele...

— ...Nu mai găseşti unul ca el în toată clădirea, are o tehnică de dormit în şedinţe, cu ochii deschişi, ca la iepuri... Uite, întreab-o şi pe Petrina, că stătea lângă el, s-auzea şi cum sforăie...

Petrina este cu vreo doi-trei metri înaintea grupului, împreună cu Oniţoiu. Din când în când întoarce capul, îl priveşte uşor încruntată şi o cută mică i-apare între sprâncene, pe fruntea netedă, uşor teşită. Când se uită aşa la el, Oniţoiu, care vorbeşte (ca de obicei când sunt împreună), ştie că e ascultat cu atenţie: aşa arată Petrina şi-n zilele de zor dinaintea unei predări, când se rămâne la serviciu până seara, asta-i expresia ei de maximă concentrare; şi, de atâtea luni de când lucrează în acelaşi birou, Oniţoiu i-a învăţat-o şi i-o recunoaşte.

— ...L-ai văzut pe Coman cum moţăia în timpul şedinţei?

— Bietul de el! L-am văzut, îngână Petrina, mi-a fost chiar milă de el când l-am văzut...

Îşi ţine cu amândouă mâinile geanta la spate şi la fiecare pas şi-o bălăngăne, lovindu-şi cu ea partea de sus a pulpelor, dezgolite de fusta scurtă. Un gest voit dezinvolt, pe care ea şi-l simte stângaci; dar continuă să păşească la fel şi să-şi legene la fel poşeta, pentru că mişcarea ei are o lentoare, o lipsă de ritm care se potriveşte cu mersul lui Oniţoiu.

— „Bietul de el, bietul de el“... o imită acesta, în derâdere. Dar, când vezi că în fiecare zi, de la douăsprezece în sus, adormi pe scaun, ar cam trebui să-ţi închei socotelile cu serviciul, nu crezi? Cel puţin asta e părerea mea, poate tu ai alta... Eu, dac-aş fi ca el, m-aş duce singur şi le-aş spune: Uitaţi, tovarăşi, muncesc de-atâţia ani, mi-ajunge, gata, să treacă şi alţii tineri în locul meu, să mai vadă şi ei cum e – eu aşa aş face dacă aş fi în locul lui, m-aş duce direct şi le-aş spune...

— Mi se pare că n-are destui ani... n-a fost încadrat un timp, ezită Petrina, intimidată de glasul asprit al lui Oniţoiu.

Ce-o fi apucat-o să-l plângă pe Coman când, de fapt, nici nu ştie dacă i-a fost milă într-adevăr?... Şi de ce să-i fi fost? Că doarme în şedinţe? Nu-i nimic de milă aici, cel mult e de râs, are Oniţoiu dreptate – el e cel care are dreptate, ca totdeauna. De-asta este atât de măgulită Petrina că Oniţoiu îşi pierde vremea, uneori, stând cu ea de vorbă: sau în pauza de masă, când merg amândoi la cantină, sau în drumul spre autobuz, la plecare. El vorbeşte, ea ascultă cu atenţie, crispată de atenţie chiar: se străduieşte să prindă tot ce-i spune şi să-i dea răspunsul pe care lui i-ar plăcea să-l audă.

— Am să-ţi spun eu, într-o zi, pe îndelete, povestea lui Coman, continuă, pe un alt ton, Oniţoiu. Într-o zi, când om avea timp mai mult, am să-ţi spun eu toată povestea... De pensionat însă, ar trebui să se pensioneze, să nu-l arate toţi mucoşii cu degetul pentru câteva sute de lei... Să se pensioneze la cerere, încheie, ca să-i lase Petrinei o situaţie clară în minte.

Primele braţe cosite de iarbă îşi trimit înspre ei mirosul aţâţat, mustind de căldură. Forfota obişnuită a zilei s-a şters şi totuşi, mai mult decât la orele aglomerate ale dimineţii, clădirea albăstruie, rămasă în urmă, pare umanizată de pomi şi tăcere, îmblânzită de culorile verii.

— Se pare c-au să fie schimbări... chiar schimbări mari, în curând, spune tărăgănat Oniţoiu.

Iar Petrina îi aruncă o privire descumpănită: e cazul să-l mai întrebe ceva sau mai bine să tacă până dispare pericolul unei urechi străine? Ei doi au ieşit primii din sala de festivităţi, când prin colţuri unii se mai înverşunau să bată din palme, iar cei din prezidiu se ridicau greoi de pe scaune, le împingeau de spătar în jurul mesei, îşi aranjau cravata sau se întindeau spre urechea celui de-alături, cu mâna făcută reflex pâlnie în jurul gurii. Degeaba au ieşit însă ei primii, după cât de aproape se aud glasurile din spatele lor, ceilalţi par gata-gata să îi ajungă, se gândeşte cu ciudă Petrina. Şi totuşi, ea nu îndrăzneşte să-l grăbească în niciun fel pe Oniţoiu.

— ...O ştii?

Oniţoiu a prins-o de braţ, deasupra cotului, la întâmplare, şi ochii lui mici, albaştri, îngropaţi între încreţiturile tăbăcite ale obrazului, sclipesc, vioi şi prudent, dintr-odată.

— ...Cumnata lui Sâmbotin... Sâmbotin de la Minister...

Dar, cum el se fereşte să mişte din cap sau să arate cu degetul, Petrina se uită în toate părţile, buimăcită.

— N-am ştiut în ce parte să mă uit şi n-am apucat s-o văd, spune, cu regret în glas.

Şi imediat se repede să îl întrebe: E înaltă? e tânără? e bine? cum arată?

— ...Ştearsă, spune Oniţoiu.

Se strâmbă şi face cu mâna un gest larg, a lehamite.

— Tânără, dar nu foarte tânără – încă tânără, aş zice eu, în jur de treizeci... Nici urâtă, nici frumoasă, nici înaltă, nici... Ştearsă, cum ţi-am zis, se îmbracă şters, dar bineînţeles... cu lucruri străine...

Ricanează şi Petrina râde şi ea, la fel – ironic, scurt. Oniţoiu are o austeritate monahală şi felul ăsta de a fi îl înţelege şi ea, îi este familiar, îl ştie de-acasă. Aşa privesc lumea oamenii maturi, cei de la care mai ai ce învăţa. Oniţoiu o face să se simtă tânără, foarte tânără, chiar mai tânără decât e – o face să se simtă elevă. Iată, pare să-i spună el acum (ceea ce i-a şi explicat limpede, altădată): succesul se datorează deseori unei căi necinstite, iar cei ce ajung să-l dobândească mie, personal, nu-mi inspiră nici respect, nici încredere. Nimeni nu i-a povestit încă Petrinei ceva despre Oniţoiu şi totuşi ea bănuieşte (sau aşa a înţeles de la Cristi Pătraşcu?) că prietenul ei mai vârstnic a avut de multe ori ocazia să ajungă sus; l-au handicapat, de fiecare dată, scrupulele lui, corectitudinea bine ştiută. Sau chiar, se gândeşte fata, sau chiar el a refuzat să ajungă.

— ...Ştii cine lucrează împreună cu ea? Mi se pare că-n acelaşi birou... Colegul lui Pătraşcu care vine pe la noi, la cafea. Unul înalt...

— Colegul lui Cristian? Cosmovici? răspunde grăbită Petrina şi vocea ei sună puţin nefiresc.

Sau poate aşa i se pare lui Oniţoiu.

— ...Ei, Cosmovici... Nu de la noi, de la cercetare, nu ţi-am spus? zice el, iritat. Unul înalt, o prăjină cu nişte mâini lungi, de cimpanzeu, mătură culoarul cu ele...

— ...Anton... pufneşte fata în râs de la primele lui cuvinte. Anton Romaşcanu. Vai, da ce spirit de observaţie, ce ochi aveţi...

Îi repetă cuvintele printre hohote mici de râs, sacadate.

— ...Bietul băiat... mătură culoarul cu mâinile... bietul băiat, nu mi s-a părut c-ar arăta chiar aşa... Şi se mai zice că femeile au limba mai ascuţită. O, nu mi-ar place să vă aud vorbind şi despre mine... Nu, nu mi-ar place, cine ştie ce mi-ar mai auzi urechile...

Mirat de explozia asta de veselie şi de glasul ei alintat – niciodată n-a văzut-o alintându-se până acum, nu este genul ei, aşa cum nu e nici genul lui, nu i-au plăcut în viaţă femeile izmenite –, Oniţoiu îi aruncă o privire bănuitoare pe sub sprâncene.

— ...Am zis eu că dau o bere?

S-au întors deodată amândoi, cu toate că recunoscuseră glasul. E Pătraşcu, sigur că e el – cu bluzonul albastru aruncat strâmb pe umeri, cu cămaşa în carouri mari, roşii, descheiată la primii nasturi, cu ţigara neaprinsă în colţul gurii. Cristian Pătraşcu, vorbind cu doi deodată, ca de obicei, şi salutând în dreapta şi-n stânga.

— Ce multe cunoştinţe are Cristian în clădire, şopteşte cu o mică fascinaţie, cu o mică invidie Petrina.

— ...Când o să ai atâta vechime cât are el, o să ai şi tu tot atâtea, spune consolator Oniţoiu.

E o uşoară acreală în vocea lui, peste care însă Petrina trece, fără să o observe. În clipa asta n-are timp, îşi tot întoarce capul înapoi, îşi ridică braţul până la jumătate şi pe urmă şi-l lasă jos, îşi drege glasul în gând, ca totdeauna când se pregăteşte să spună ceva faţă de lume străină. Încearcă de fapt să-i facă un semn lui Pătraşcu, să-i atragă atenţia asupra lor – dar, de fiecare dată, în ultima clipă, ceva o îndeamnă să se reţină.

— ...Ei, domnu Oniţoiu, ce-i facem cu meciul de după masă? strigă tânărul.

I-a zărit, în fine, şi Petrina zâmbeşte vag în direcţia lui, cu toate că e puţin probabil ca el să-i poată vedea zâmbetul.

— ...Să-mi aminteşti să-ţi spun ceva despre Romaşcanu... Ceva în legătură cu ce-am discutat noi azi, să nu uiţi, se apleacă Oniţoiu la urechea Petrinei.

N-a auzit întrebarea celuilalt? Mai degrabă nu-i place să se dea în spectacol, conversând de la o asemenea distanţă. Pentru că, de încetinit, şi-a încetinit paşii, ca să-i dea posibilitatea să-i ajungă din urmă.

— Nu, n-am să uit, fiţi pe pace, şopteşte fata, mirată.

— ...cu meciul... ce-i facem cu meciul, domnu Oniţoiu? repetă, din spatele lor, Pătraşcu.

Îşi şterge cu o batistă fruntea brobonată şi-şi încreţeşte ochii şi nasul în soare.

Oniţoiu se uită lung la el pe sub sprâncenele aspre, din care iese un fir încârligat, prea lung, şi-i zâmbeşte, uşor silit:

— Televizorul meu e stricat, răspunde, într-un târziu, fără chef, dând din umeri.

Un timp merg alături, fără să mai scoată niciun cuvânt. Coborând razant deasupra lor, un lăstun îşi arată albul fragil şi rotund al pântecului. Din marginea aleii se aude foşnetul plopilor tineri în care atârnă grămezi scămoase de puf, ca o vatelină cenuşie. Petrina, care păşeşte la mijloc între ei doi, păstrează pe faţă acelaşi zâmbet vag, încremenit. Chiar mai mult decât să stea de vorbă cu Oniţoiu, îi place să plece de la serviciu cu amândoi: nu numai pentru că toată lumea vede cum doi oameni cu greutate în instituţie o conduc spre staţie – pe ea, o simplă stagiară, venită doar de câteva luni. Nu numai din cauza asta. Dar, de fiecare dată, are ocazia să asculte noutăţi din secţia lor şi chiar din alte birouri: cine cu cine s-a mai certat, care vor fi noile avansări, o viitoare căsătorie, o boală în familie, un divorţ. Şi toate lucrurile auzite fac ca dintr-odată orele obişnuite de program (când ea stă la planşetă, calculează, pregăteşte cafeaua şi o toarnă în ceaşcă la fiecare, spală ibricul şi fierbătorul, se aşază la birou, se duce la bufet, face a doua cafea, se aşază iar la birou), orele obişnuite de program şi persoanele obişnuite şi bine ştiute din jurul ei să-i apară într-o altă lumină – o lumină uşor enigmatică. Uneori, în timp ce merge spre staţie alături de cei doi (care vorbesc fără să se ferească de ea, dar şi fără să o prea bage în seamă), nici nu e grozav de atentă; şi, de fapt, nici nu trebuie neapărat să fie, pentru că nu are de susţinut conversaţia, ca atunci când rămâne singură cu Oniţoiu. Nu, ea trebuie doar să bage de seamă să nu se împiedice de asfalt (aşa păţeşte de obicei, tocmai când îi este lumea mai dragă), să păşească firesc, cât mai firesc (graţios ar fi şi mai bine, dar ea nu prea este în stare). În rest, poate să mai ceară câte o lămurire (oricât de prostească, pentru că unul dintre ei tot se arată dispus să îi explice); poate să râdă din când în când, poate să scoată câte o exclamaţie şi să se gândească la altceva – poate să facă exact ce-i place.

Astăzi însă, după ce merg aşa o vreme fără ca nimeni să scoată niciun cuvânt, Petrina începe să se simtă prost: nu cumva ea este motivul tăcerii? Nu cumva prezenţa ei îi stânjeneşte?

— ...De ce ţii ţigara aia aşa?... Nici n-o fumezi, nici... ? îl întreabă, cu jumătate de glas, pe Pătraşcu.

Oricât şi-a stors mintea, oricât a căutat, doar asta a găsit ca să rupă tăcerea.

— Ei, ricanează Oniţoiu, ce-ntrebare, şi tu acum... Noi, fumătorii de rând, ce ştim noi, aprindem ţigara, tragem în piept... Pe când cine îl vede pe el se întreabă cum te-ai întrebat şi tu... Trezeşte curiozitatea, trezeşte senzaţii, e mai interesant aşa, vezi bine...

Petrina râde, puţin silit, iar Pătraşcu se scuză: fumează mult, a ajuns la două pachete pe zi – ce să facă dacă n-are destulă voinţă? Aşa, măcar zece minute, se minte singur.

— ...Şi cum vi s-a părut şedinţa de azi? îl întreabă pe Oniţoiu, ca şi când ar vrea să schimbe vorba.

E întrebarea lui stas şi chiar şi intonaţia tot stas este: exact aşa l-a mai întrebat de zeci, de sute de ori, după atâtea şi atâtea şedinţe. Dar trupul subţiratic al lui Oniţoiu se crispează şi pe faţă îi apare o expresie neaşteptată:

— M-au dezamăgit, rosteşte rar şi apăsat. M-au dezamăgit toţi: şi sala, şi cei din prezidiu, şi, mai ales, cine-a condus şedinţa...

S-a întors încet, anume ca să-l poată privi pe tânăr în ochi; şi continuă să se uite un timp la el, sfidător şi fix. Doar pe buze i-a rămas acelaşi zâmbet silit, ca şi când ar vrea să-şi facă mai puţin vizibilă înverşunarea.

Pătraşcu simte că nemulţumirea i se adresează lui, dar nu e în stare să şi-o explice; ca să mai câştige timp, bâjbâie grăbit prin buzunarul bluzonului după brichetă – are atât de puţină prezenţă de spirit... Găseşte în fine bricheta şi-şi aprinde ţigara, dar tot n-a găsit şi ceva potrivit de spus; e încă surprins, nu de răspunsul, ci de expresia feţei lui Oniţoiu: aşa arată ori de câte ori se sileşte să-i declare cuiva un adevăr neplăcut în faţă.

— ...Multe depind de cel care conduce o şedinţă, el dă tonul şi ceilalţi ştiu atunci până unde, cât pot să se avânte. Multe depind şi pentru că era vorba de o şedinţă – nu? – ieşită puţin din comun, sala putea să se orienteze mai bine, puteau, slavă Domnului că puteau (vocea lui Oniţoiu se umple, solemnă, de ironie) să facă o alegere mai potrivită...

Vechile reproşuri faţă de Olteanu, vechile nemulţumiri în privinţa lui, nimic mai mult, îşi spune, uşurat, tânărul. Şi-ar vrea să-i transmit şi să subscriu şi bănuieşte că n-am s-o fac, chiar aşa şi e, n-am să-i spun lui Olteanu o vorbă din toate astea, e sigur că n-am să-i spun o vorbă. Mi se pare uneori exagerată severitatea lui Oniţoiu... Şi Pătraşcu trage nervos din ţigara umedă, e un Amiral nenorocit, lemnos şi umed. Cred că exagerează uneori când îl consideră pe Olteanu un om periculos şi de nimic. S-ar putea ca eu să nu-mi dau seama din cauză că-i sunt îndatorat? Nu văd într-adevăr ce e rău la Olteanu pentru că se poartă frumos cu mine sau o fac din oportunism, aşa cum vrea, câteodată, să-mi dea de înţeles Oniţoiu? Nu pot să judec toată situaţia obiectiv pentru că eu însumi sunt implicat, aşa cum mi-a zis-o şi ieri la cantină? S-ar putea să fiu şi oportunist, îi trece prin minte şi nu se revoltă prea tare la acest gând, simte doar o uşoară înţepătură şi, în acelaşi timp, un mic puseu de orgoliu: ca şi când cineva l-ar fi declarat matur, în fine. Dar dedesubtul acestui gând stăruie altul – cu mult mai vechi, cu mult mai înrădăcinat şi asupra căruia nici nu-i place să se oprească; că în realitate este purtat de întâmplare, că niciodată n-o să fie în stare să îşi aleagă, cu luciditate şi cu cinism necesar, situaţiile şi oamenii favorabili.

Şi, brusc, îşi aminteşte cum la adunarea anterioară – nu la cea de azi, la cea de acum câţiva ani – Oniţoiu se ridicase şi, înainte să se facă propunerile pentru cei aleşi, se recuzase singur.

— Sănătatea nu-mi mai permite, spusese sălii, cu zâmbetul lui, sfidător şi silit, vă rog să ţineţi seama de rugămintea mea şi să nu mă propuneţi.

O făcuse mai repede decât s-ar fi cuvenit, imediat ce s-a citit lista. Cineva trebuie să-i fi spus dinainte că este şi el printre cei propuşi, că trei dintre ei sunt în plus şi trebuie să cadă; poate s-a gândit că în ultima vreme a avut un rol nespectaculos; poate şi-a cântărit şansele şi, de aceea, din prudenţă, s-a recuzat singur.

Cam aşa, cel puţin, vorbeau unii despre el atunci, după şedinţa aceea în care începuse cariera fulgerătoare a lui Olteanu. Ei susţineau că Oniţoiu făcuse foarte bine când se retrăsese din faţa lui, că n-avea şanse de câştig în competiţie. Cristian Pătraşcu este însă sigur şi-acum, după atâţia ani, că n-aveau dreptate şi nici atunci nu-i crezuse. Adevărul e că Oniţoiu se săturase de maşinaţiile din jur şi se hotărâse să-şi pună de acord convingerile şi comportarea publică, teoria şi practica – aşa cum i-a mărturisit-o lui, de atâtea ori, în timpul unor scurte plimbări, când s-au oprit la terasa din drum să ia o bere.

— ...Da, adică da... Şi eu cred la fel, spune Pătraşcu aprobator, jucându-se neatent cu bricheta. Şi mie mi s-a părut la fel, că n-a fost o şedinţă prea reuşită...

Trebuie să menajezi susceptibilităţile, trebuie să mai închizi câte un ochi dacă vrei să păstrezi o relaţie apropiată, o prietenie. Şi-acasă, şi la serviciu i se întâmplă uneori să facă un slalom atât de complicat, încât ajunge să se întrebe dacă merită să-şi mai dea osteneala. Dar în privinţa lui Oniţoiu niciodată nu se întreabă, peste reproşurile lui trece cu dragă inimă totdeauna: ăsta este dezavantajul oamenilor dintr-o bucată, sunt severi, prea severi, chiar rigizi uneori; dar cel puţin te simţi în siguranţă cu ei, când au ceva de spus, ţi-o spun în faţă.

Oniţoiu îi aruncă o privire piezişă, pare gata să mai adauge ceva – dar tace. Stagiara se uită şi ea, pe rând, când la unul, când la celălalt, cu ochii mari, rotunzi şi colţurile gurii lăsate. N-a fost prea atentă la ce vorbeau ei, dar după ton îşi dă seama că s-au aruncat câteva săgeţi. E liniştită însă, îi ştie prieteni pe cei doi şi a asistat la destule asemenea discuţii până acuma. Dacă s-ar preface că n-a observat nimic ar însemna că ia în serios incidentul; şi, cum e convinsă c-a fost un simplu joc, preferă să participe – măcar ca figurant – şi nu se sileşte să îşi ascundă mirarea.

Cu toate că a trecut de douăzeci de ani, Petrina are încă puţină experienţă la bărbaţi. Poate din cauza firii ei retrase şi grave, poate pentru că e mai puţin cochetă decât sunt la vârsta ei fetele. Are puţină experienţă la bărbaţi, are puţine amintiri şi de-aceea păstrează şi acum, nefiresc de proaspete în minte, gesturile mărunte ale colegilor ei de şcoală. În recreaţii, în loc să şuşotească cu vreo prietenă, plimbându-se prin curte braţ la braţ, rămânea în clasă, rezemată de câte o sobă; se uita la ei cum se înghiontesc şi se aleargă, printre bănci şi pe culoarul întunecat, cum îşi ard în trecere câte o palmă peste capetele tunse scurt, rotunde şi ţepoase, cum se înjură şi se iau de piept dintr-un nimic, cum îi pocnesc dinadins cu mingea pe cei mai firavi şi cum aceştia fac şi ei la fel cu cei mai slabi dacă prind vreo ocazie. Cu spatele lipit de cărămizile fierbinţi de teracotă, Petrina se legăna încet, singură, minute întregi, până suna de intrare: întristată de fanfaronada şi grosolănia lor, de hărţuiala lor permanentă, de neputinţa ei de a se îndrăgosti de vreuna din aceste făpturi primitive. Ea era de o mie de ori mai naivă, mai lipsită de pricepere în ale vieţii decât ei şi totuşi îi contempla la fel cum îi contemplă acum pe cei doi, cu o expresie de uimire superioară întipărită pe faţă.

— Nu vreţi să încercăm să-l luăm? întrebă Pătraşcu, întorcându-se, neliniştit, spre capătul străzii, unde se zăreşte pata mică şi roşie a autobuzului.

— ...Eu am de gând să mai merg o staţie, două pe jos, ezită, încruntat, Oniţoiu.

Şi imediat întoarce capul şi se uită spre chei: voi n-aveţi decât să luaţi maşina – pare să spună faţa lui umbrită –, luaţi-o, ştiu că vreţi să o luaţi, luaţi-o şi duceţi-vă mai repede, să-mi pot vedea de drum şi eu...

E ceva nefiresc şi încordat în atmosferă, care îi dă curaj Petrinei; din cauza asta îşi pironeşte privirea asupra lui Cristi Pătraşcu, vrând să-i dea într-un fel de înţeles să rămână şi el. Îi cercetează atent fruntea încreţită de soare, ochii codaţi, căprui-deschis, cu neaşteptate puncte verzi în lumină, obrazul îngust, stropit de pistrui, pe care nu zăreşte niciun semn de complicitate; nimic altceva decât nerăbdarea.

Se aud scrâşnind frânele autobuzului care opreşte în staţie şi vocile înăbuşite, exclamaţiile, câte un nervos „Hai, duduie, odată“ ale celor care se suie.

Pătraşcu se lasă când pe un picior, când pe celălalt şi-şi trece nervos mâna prin păr (două neverosimile fire albe îi sclipesc la tâmpla stângă); ca să mai ajungă la timp ar trebui să ia neapărat maşina asta şi, cum i se întâmplă de obicei în asemenea clipe, nu găseşte fraza potrivită cu care să se retragă.

— Ce stai? Ia-o la goană dacă ţii s-o mai prinzi! strigă Petrina.

Şi, imediat, se miră singură auzind cât de poruncitor îi sună glasul: nu poţi s-o suspectezi nici că-şi calcă pe inimă, nici c-o face din generozitate.

— ...Atunci, pe altădată... îngână Pătraşcu. Altădată, sigur pe altădată, atunci, strigă, făcând primii paşi.

Şi pe urmă o ia la fugă.

Deşi e conştient că n-ar avea de ce, îl încearcă o uşoară senzaţie de vinovăţie; striveşte, apăsat, sub călcâi ţigara aprinsă şi urcă din mers, în maşină.

II

Au rămas pe loc, pe trotuarul din faţa staţiei, şi zâmbesc, amical şi strâmb, fluturând, cu un gest obosit, mâna a rămas bun. Iar ceilalţi – toţi cei care se înghesuie pe scări şi pe platforma din spate a autobuzului – se uită la ei prin geamul ceţos, prăfuit, şi le zăresc, dintr-odată micşorate, siluetele ştiute: trupul înalt şi puţin adus de spate, ca de adolescent, al lui Oniţoiu, părul lucios şi drept care-i alunecă pe frunte. Şi-alături de el, Petrina, o fetişcană negricioasă şi uscăţivă, cu plete lungi şi moi, răvăşite de vânt, părând mai uscăţivă chiar decât e, din cauza picioarelor lungi şi a fustei, rămasă prea scurtă – acum, de când s-a lungit moda.

Şi dacă arată stânjeniţi amândoi nu e din cauză că au rămas singuri, împreună, nu se numără, doar, printre perechile bine cunoscute ale instituţiei. De-acolo însă, din autobuzul care se îndepărtează, în timp ce te tot uiţi la ceas de teamă să nu-ntârzii, pentru că eşti aşteptat, poţi foarte bine să te gândeşti, cu o compătimire încărcată de superioritate, la ei şi la după-amiaza lor: că n-au ceva mai bun de făcut de vreme ce-şi pierd vremea fără rost prin oraş, amânând clipa întoarcerii acasă.

S-ar putea, bineînţeles, ca nimănui să nu-i treacă prin minte aşa ceva; s-ar putea chiar ca unii dintre cei care se uită prin geamul din spate al maşinii să-i invidieze pentru acest răgaz şi pentru libertatea lor. Dar ei doi, care în clipa asta îşi lasă mâna în jos şi-şi destind faţa de zâmbet, sub cerul uscat de lumină, se gândesc, fără să schimbe niciun cuvânt, la acelaşi lucru.

— ...Deci nu te grăbeşti? Putem să mai mergem o staţie, două pe jos... ? întrebă, cu alt glas, grijuliu, aproape timid, Oniţoiu.

Petrina încuviinţează, fără un cuvânt, cu expresia ei hotărâtă. Nu există lucruri mărunte şi lucruri mari, pe toate trebuie să le iei în serios la fel, spun privirea ei concentrată, pliul dintre sprâncene: şi când stă aplecată, ore întregi, deasupra planşetei, şi când se plimbă, ca acum, cu Oniţoiu.

— Biata Marga... se internează de luni...

— ...Marga? Cum aşa? Tovarăşa Marga? Secretara? N-am ştiut... Dar ce are? se miră Petrina.

Se miră şi pentru că nu-şi dă seama cum de a ajuns să se gândească la ea Oniţoiu.

— Deocamdată se internează numai pentru analize, răspunde el.

Arcuindu-se în jeturi translucide, apa artezienei, deschisă de curând, dă străzii un aer destins şi sărbătoresc – de vacanţă.

— Dar poate nu e... vreau să zic ceva grav, spune fata.

Se uită cu atenţie şi-n dreapta, şi-n stânga. Nici după atâtea luni nu s-a obişnuit cu intersecţia asta – şi mai sunt şi maşinile care-ţi vin din spate, de pe alee. Simţindu-i teama, colegul ei o prinde foarte uşor de cot – ceva între a ţine pe cineva de braţ şi a nu-l ţine – şi aşa traversează, amândoi, cu băgare de seamă, artera şi intră pe chei.

Aici aerul pâlpâie mai răcoros şi, sub sălciile care-şi varsă spre pământ plasa înverzită a nuielelor, miroase tare a iarbă. Între buruienile crescute prea mari de umezeală curge, sticlind cenuşiu, Dâmboviţa tulbure.

— Da, sper că nu, sper că nu, mormăie Oniţoiu. Sper că nu, altfel ar fi tragic, ar fi... Gândeşte-te, n-are pe nimeni aici, nici părinţi, nici rude...

— Chiar pe nimeni? se miră Petrina.

Ea, care are străbunică, bunici, veri, mătuşi, unchi, nepoţi, nu prea înţelege. Cum adică să n-ai pe nimeni?

— Pe cine să aibă? E dintr-un sat din Bucovina. Ai ei, care-au rămas acolo, au murit toţi, un obuz le-a căzut drept în curte. A scăpat pentru că plecase la oraş cu o femeie, mi-a povestit odată, pe vremuri, cum ele tocmai trecuseră podul şi la capătul celălalt şi ajunseseră ruşii...

Tuturor li se întâmplă când sunt copii, când sunt foarte tineri, să-şi dorească (o clipă doar) să n-aibă pe nimeni în lume? Pe nimeni, pe nimeni – să fie singuri, să colinde ţara cu bicicleta, să-şi permită să iubească la întâmplare, să rişte cu ochii închişi, să nu trăiască pentru ziua de mâine, pentru ochii familiei, pentru ochii lumii? Tuturor li se întâmplă, de-a lungul vieţii, să aibă un asemenea gând nelegiuit sau doar copiilor buni, înconjuraţi de când se ştiu de grija stăruitoare a unor părinţi care trăiesc doar pentru ei – aşa cum sunt, de pildă, părinţii Petrinei?

— ...De soţul ei s-a despărţit acum zece ani şi mai mult, e recăsătorit el, are şi un băiat, mare, cu a doua nevastă. Aşa că e singură, pe cine să mai aibă? încheie, tărăgănat, Oniţoiu.

A căzut pe gânduri şi priveşte neatent apa unsuroasă, opacă a Dâmboviţei.

Sub pod se văd aruncate grămezi de gunoaie, hârtii, sticle sparte. Pe bara ruginită a parapetului cineva a întins la soare, să se usuce, o uniformă de şcoală, pepit, şi nişte ciorapi cu chilot, albi, de copil. O pisică roşie se strecoară printre tufele verzi, cu mişcări de şobolan, furişe.

— Nu-mi place zona asta, deloc nu-mi place... Neigienică şi... Când au amplasat clădirea noastră aici trebuiau să fie mai atenţi, să chibzuiască mai mult, să facă altă alegere. Cel puţin aşa cred eu, poate tu... dar spune: e permis să arate aşa un oraş mare, o capitală?

— Poate cu vremea... Peste zece ani, când au să construiască şi aici, îngaimă Petrina.

O roade bareta sandalei, dar nu îndrăzneşte nici să se plângă, nici să se oprească. Simte că e rândul ei să alimenteze discuţia (altfel, cum o să susţină prietenia acestui om pretenţios şi corect, pe care, atât de nesperat, a reuşit să-l câştige?) şi caută, cu o mică panică, un subiect care ar putea să-l intereseze. Şi la care ar avea şi ea ce să spună. Pentru că ce poate să spună despre tovarăşa Marga? Mai nimic, o ştie doar din vedere, o femeie slabă şi mărunţică, cu părul cărunt, strâns la ceafă în agrafe, care întredeschide uneori uşa biroului lor:

— Tovarăşul Cristi? întreabă. Nu-i aici tovarăşul Cristi?

Şi nu se lasă deloc convinsă să intre în cameră, cu toată gesticulaţia lui Oniţoiu.

— Nu, nu, spune ea, fluturând mâna în care ţine paginile dactilografiate; îi bate la maşină lui Cristian referatele pentru dosarele celor ce urmează să intre în partid şi dările de seamă despre serviciul lor, pe care Olteanu le prezintă în şedinţe.

— Nu, nu, spune tovarăşa Marga, aveţi de lucru, vă deranjez, şi am şi eu de lucru de nu-mi văd capul...

Face câţiva paşi pe culoar, se opreşte în loc şi-l aşteaptă pe Cristian – puţin ţeapănă în taiorul ei gri, cu o cupă prea bărbătească. Totdeauna este îmbrăcată într-un taior albastru sau gri şi are totdeauna o bluză albă, scrobită şi pantofi simpli, băieţeşti, fără toc – e îmbrăcată aşa cum se îmbrăca, în copilăria Petrinei, vecina din capul străzii, ufederista. Dar, spre deosebire de ufederistă, care era tunsă ca Ana Pauker, tovarăşa Marga poartă coc. Şi stă pe culoar puţin înţepată (poate pentru că ştie că e cea mai bună secretară din toată clădirea) şi-l aşteaptă pe Cristian să vină şi să-şi ia paginile dactilografiate. Iar Cristian scoate, în timpul ăsta, din mapă o ciocolată mare şi, uşor fâstâcit, cu vârful urechilor roşii, iese repede din birou ca să scape de glumele celorlalţi: pentru că, de fiecare dată când tovarăşa Marga vâră capul pe uşă şi întreabă: „Tovarăşul Cristi?“, se fac glume pe seama lui, pe seama ei şi pe seama lui Oniţoiu, care, chipurile, ar fi gelos. Oniţoiu râde cu superioritate şi Petrina înţelege că n-au dreptate cei care chiar îşi închipuie că a fost odată ceva între el şi tovarăşa Marga. Despre alţii, poate, ajungi să mai crezi, dar despre ei doi îţi dai seama, numai dintr-o privire, că aşa ceva nu s-ar fi putut întâmpla – nici acum zece, nici acum douăzeci de ani, niciodată.

— Nu ştiu ce l-a apucat pe Olteanu, spune ea cu prudenţă, dar a fost deosebit de amabil în ultima vreme, cel puţin cu mine...

— He, he, cred şi eu, ricanează înveselit Oniţoiu. Se apropiau alegerile, ce vrei?... manevre electorale...

Oraşul începe să urce, din acest punct, în sus, cu case vechi, roase de plăgi alburii în tencuială, cu cerdacuri de lemn înnegrite. Obloanele unor dughene închise de douăzeci de ani ruginesc, încărcate de praf, lângă ganguri întunecoase. Tramvaiele uruie a fier, suind dealul încet, cu aceleaşi steguleţe tricolore fluturând pleoştite la geamuri.

— ...şi tot timpul în ultimele două săptămâni l-am văzut şuşotind în capătul culoarului cu Manea şi cu Botezatu... Dar ştiţi cum? tot timpul, continuă, cu o mică patimă în glas, Petrina.

Striveşte, maşinal, între degete o tulpină fragedă de mentă sălbatică; nu ştie când, nici de unde a cules-o în drum. Striveşte între degete frunzele catifelate, pufoase, seva îi încleiază palma şi tot la fel de maşinal o duce la nări şi trage adânc în piept mirosul răcoros, mirosul verilor din copilărie şi al maidanului înverzit din spatele casei.

— Dar ştiţi cum? Nu puteam să deschid uşa de la birou fără să dau cu ochii de ei, şuşoteau de zor, cu un aer conspirativ, în capătul culoarului...

— Ei, da... şi-ai văzut că n-au şuşotit degeaba... Ai văzut, sper, azi, la şedinţă, că au pus mâna pe şase voturi în Ceome. Şase din voturile Ceome-ului sunt ale lor. Aşa că nu s-au agitat degeaba, au făcut treabă bună, spune, cu intonaţia lui solemnă, ironică, Oniţoiu.

— ...Cum şase?

— Şase, dacă-ţi spun! răspunde el, uşor agasat. Le-am numărat doar: Olteanu, Botezatu, Manea, Constantinescu, plus aşa-zisul specialist, plus secretarul UTC, care e tot de-al lor...

— Petcu? Nu-mi vine să cred. Credeţi? se îndoieşte Petrina.

— De-al lor, de-al lor, dă a lehamite din braţ Oniţoiu. Într-un fel ai dreptate, înţeleg îndoiala ta, Petcu nu face parte, pe faţă, din gruparea lor, dar, când o să se joace strâns, când o să fie la voturi, o să simtă pulsul situaţiei şi-o să treacă acolo unde sunt mai mulţi sorţi de izbândă... Şi, aşa cum nu dai două parale pe el când îl vezi – un mucos, ca să nu zic mai pe şleau, un nimic, un zero –, trecerea lui dincolo o să răstoarne barca...

Oniţoiu vorbeşte rar, ca de obicei, caută cu grijă cuvântul cel mai potrivit şi, după ce-l rosteşte, face, cu prudenţă, o pauză, aşteptând parcă aprobarea interlocutorului. De când se ştie, l-a paralizat teama de ridicol şi doar printre oameni pe care îi cunoaşte de multă vreme se încumetă să deschidă gura. Dar nu e grăbit, din tinereţe, de la douăzeci de ani tot aşteaptă să se obişnuiască să vorbească într-o şedinţă, în public. Va mai veni, oare, ea şi vremea aceea? Nu ştie dacă va mai veni, dar, inconştient, exersează chiar cu această stagiară care are mintea atât de proaspătă şi este atât de interesată de poveştile instituţiei – poate şi pentru că viaţa ei a fost mai liniară decât a altora.

— Aşa că pe viitor nu-l prea văd bine pe director, o să fie cam încolţit, cam la strâmtoare, conchide.

Are o nuanţă de satisfacţie în glas, căreia Petrina nu-i dă însă nicio importanţă. Ca şi Cristian Pătraşcu, ca şi alţii din secţia lor, îl consideră nealiniat pe Oniţoiu: neînregimentat în niciuna din grupările instituţiei. Cu urechile ei Petrina l-a auzit de atâtea ori vorbind scârbit şi de unii, şi de ceilalţi; încruntarea lui, felul cum îşi strânge buzele în câte o şedinţă lasă suficient să se vadă că nu-i place nimic din ce aude. Chiar dacă la început l-a simpatizat pe director – la început, când abia se înscăunase –, desprinderea lui de partida guvernamentală (cum singur îi spune, în derâdere, faţă de Petrina şi de Cristian Pătraşcu) şi de toate partidele e prea evidentă ca să-l bănuieşti că ar mai putea avea vreo satisfacţie, cât de mică, urmărind evenimentele.

— Da, aşa m-am gândit şi eu... Situaţia mi s-a părut că înclină... că e în defavoarea lui, şopteşte Petrina, aruncându-i o privire nesigură.

Arată ca o elevă care şi-a însuşit legile teoretice şi caută prilejul să le experimenteze singură. Le-am aplicat cum trebuie? Le-am aplicat corect? îl întreabă privirea ei neliniştită pe Oniţoiu.

— ...Nu-i prea grozav aici, spune acesta, şovăitor. Nu-i prea grozav aici, dar şi să mai mergem, pe jos, până în oraş... Ce-ai zice să intrăm şi să bem o bere?

O terasă în faţa trotuarului îngust, la două palme de linia tramvaiului. În stânga, peretele alb al casei de-alături pe care a rămas scris, cu litere mari, negre, de tipar, numele unui Zamfirescu comersant de vinuri. În dreapta, o casă de raport cu un gang întunecos, în care se înşiră, la rând, trei pubele pline. La mijloc, terasa, mese de metal uşor, scaune galbene şi verzi, din fire de plastic, înşirate pe rama metalică. Clienţii sunt numai bărbaţi care ciocnesc şi râd tare, cu feţele congestionate de alcool şi de soare. Trei trepte de ciment urcă spre uşa scorojită a WC-ului şi până acolo se înşiră urme de paşi, năclăite de apă.

— Aşa cum se arată situaţia ne aşteaptă zile agitate, ai să vezi, spune Oniţoiu, revenind la discuţie, iar Petrina încuviinţează din cap, urmându-l, supusă şi neatentă, până la masa din colţ, singura rămasă neocupată.

El îi trage scaunul, ea se aşază şi cu vârfurile degetelor ridică în silă colţurile feţei de masă în carouri albastre, plină de scrum şi de coji de alune şi pătată de vin roşu.

— Au să fie lupte grele, ai să vezi, repetă Oniţoiu.

Se întoarce spre chelneriţă şi, în timp ce-i dă comanda, îi măsoară pulpele cărnoase şi moi, de femeie trecută de treizeci de ani.

— Teamă mi-este însă că toată agitaţia asta face o atmosferă proastă sus... adaugă.

Ochii îi alunecă la întâmplare pe deasupra cheiului înecat în frunzişul stufos, prăfuit al copacilor bătrâni. În plin soare, şoseaua luceşte ca o oglindă. A apărut, în fine, şi o boare de vânt; ea încreţeşte apa uleioasă, stătută a Dâmboviţei şi mişcă frunzele care, privite de aici, de sus, lucesc, aruncă lumina sclipind, fremătând într-un caleidoscop ciudat.

— Teamă mi-e că toate au să se soldeze cu o catastrofă... şi n-au să plătească, ai să vezi, decât nevinovaţii, cei care îşi văd de treaba lor şi nu se interesează de toate maşinaţiile politice, încheie, strângându-şi buzele şi dând din cap a pagubă de câteva ori.

Spuma berii s-a tot umflat, se tot umflă şi dă să se reverse peste marginea paharului.

— Iute! strigă Petrina cu glas ascuţit, arătând cu degetul.

El se repede, soarbe până la fund, îşi şterge gura cu dosul mâinii, se lasă mulţumit pe spătarul scaunului, iar fata îşi bea şi ea berea ei, cu înghiţituri mici, prudente.

— Mă întreb, însă... Să nu credeţi că sunt chiar aşa, dar mă întreb, şovăie Petrina. Au ei... Cei de sus... au ei cum să ştie exact ce se întâmplă la noi, vreau să zic, toate lucrurile astea?

Şi-a pus cotul pe masă şi şi-a proptit obrazul în palmă; aşa face şi în birou când e prea multă gălăgie împrejur. Nu strigă la ceilalţi, nu îi roagă să facă linişte, nu nimic; stă, uşor încruntată, îşi strânge pleoapele şi-şi îngustează ochii, respiră rar şi adânc, cu obrazul proptit în palmă. O mână îngustă, cu pielea negricioasă şi catifelată, cu degetele flexibile şi agitate, cu unghiile ovale, tăiate îngrijit, dar prea scurt, din carne.

— He, he, şi-ncă cum, şi-ncă cum, râde Oniţoiu cu poftă şi se caută, neatent, în buzunar, după pachetul de ţigări. He, he, ştiu ei tot, nu le scapă nimic, la ora asta ştiu şi că noi bem aici, amândoi, o bere...

— Adică unii dintre noi, nu? Unii dintre noi sunt cei care le spun, afirmă mai mult decât întreabă Petrina. Aşa mă gândisem şi eu, dar cine poate fi? Care dintre toţi o fi? Oare se ştie? Cine...

— Destui, o întrerupe Oniţoiu, destui...

Ce sens are să-i dea amănunte de felul ăsta? Îl înduioşează naivitatea ei şi îi place râvna de elevă în discuţii. Îi cercetează atent fruntea uşor teşită, acoperită de un breton neglijent, ochii neaşteptat de verzi, bătând spre auriu în lumină, sprâncenele moi şi dese. Îi enumeră (pentru a câta oară?) defectele, bucurându-se că ea le are şi că el i le observă, şi, totuşi, trecând peste ele: nu aşa cum treci peste defectele unei fiinţe dragi – cu înduioşare sau pentru că nu vrei să le vezi –, ci aşa cum aduni dezavantajele unui lucru de care ai mare nevoie şi care îţi aduce mult mai mari avantaje.

— Tot ce pot să-ţi spun... dar asta trebuie să rămână între noi...

Fata încuviinţează din priviri, cu gravitate.

— ...tot ce pot să-ţi spun e că Botezatu a trimis memorii peste tot: şi la Minister, şi la sector, oriunde a găsit pe cineva dispus să-l asculte. Şi cred că-n fiecare săptămână mai pregăteşte unul...

— Ooooo, se miră Petrina, oooo... Şi astăzi noi l-am ales în Ceome... Înseamnă că încă nu s-a auzit. Ar fi poate bine să se afle ce face...

— Se mai află, n-avea tu grijă, că se mai află, se mai aude, spune Oniţoiu. Multe se-aud, dar ce folos? Parcă nu ştii cum sunt oamenii noştri, la ei orice e cu putinţă...

E o anumită dezamăgire în vocea lui sau doar puţin dispreţ? De ani de zile problemele de serviciu îl urmăresc şi acasă, după timpul de lucru. După ce semnează condica de plecare şi iese din clădire, este obsedat de ce-a mai auzit, de gesturile pe care le-a mai surprins, de alianţele secrete pe care le intuieşte. Pune, cu răbdare, totul cap la cap, face confruntări, emite ipoteze care, pe loc, devin certitudini. Încet-încet, această postură de spectator i-a dat putere asupra tuturor ca asupra unor pioni de joc; îi judecă cu asprime, pentru că deasupra tuturor stăpâneşte el. Cine altul mai cunoaşte atât de bine istoria ultimilor douăzeci de ani ai instituţiei, dinainte să existe clădirea – şi cine mai e în stare s-o cântărească aşa cum face el, desprins de antipatii şi patimi?

— Se pare însă c-au să fie schimbări, chiar schimbări mari, în curând, spune.

E din nou o nuanţă enigmatică în vocea lui, care o îndeamnă şi pe ea la discreţie. Aşa că se uită cu subînţeles la el şi tace.

În plin soare încă, umbrele lucrurilor începeau să se aştearnă pe pământ, piezişe şi obosite, şi lumina se făcuse mângâietoare şi depărtată. Începea ora pe care, nu ştia bine de ce, Petrina nu o mai suporta de la o vreme. În restul zilei îşi vedea liniştită de treburi, stătea la serviciu, făcea drumuri prin oraş dacă avea de făcut, mergea la calculator, de pe la ora asta însă prefera să rămână în casă şi să lucreze. Altfel o încerca o nerăbdare, o grabă umilitoare, senzaţia dureroasă că din vina ei iroseşte ceva. În după-amiaza asta însă, numai pentru că este cu Oniţoiu (cu toate că nimic special n-o leagă de el), neliniştea ajunge estompat până la ea, aproape fără s-o deranjeze.

— Şi s-ar părea că zilele lui Olteanu sunt numărate, încheie, vesel, Oniţoiu. Şi aşa văd şi eu, logic, cursul evenimentelor.

Stă picior peste picior (niciodată nu l-a mai văzut aşa Petrina), e puţin ţeapăn şi stângaci, dar vesel. Berea i-a urcat o umbră de roşeaţă în obrajii palizi şi i-a dat o surprinzătoare (la el) nepăsare.

— O să-i fie greu să nu mai fie ce e, şi şef de compartiment, şi reprezentant în Ceome, şi adjunct de secretar. Să renunţe, dintr-odată, la toate? se miră, pe un ton de copil înţelept, Petrina.

— N-o să renunţe el... he, he... Dac-ar fi după el, n-ar renunţa, râde Oniţoiu. Dar o să renunţe ei la el, ceea ce este altceva, înţelegi? Cu totul şi cu totul altceva...

Şi dă pe gât paharul cu bere.

— Deşi, să ştii...

A coborât glasul ca atunci când îi transmite un secret, cu toate că pe lângă ei nu e nimeni care să tragă cu urechea şi i-a mai spus de câteva ori lucrurile astea.

— Deşi să ştii că cel mai bine este să te debarasezi tu, pe cât poţi, de funcţiile înalte... Altfel tot nu schimbi nimic... Îţi pierzi doar timpul şi-ţi consumi şi nervii degeaba, pentru că n-ai nicio putere şi eşti de o mie de ori mai liber ca om de rând...

Şi, ca şi când a încheiat discuţiile de genul ăsta (care nici ele, de fapt, nu duc la nimic), începe să se mişte pe scaun; se întoarce spre dreapta, spre stânga, se uită după chelneriţă, pocneşte din degete, strigă:

— Vreţi să veniţi şi la noi?... Alo!... de câteva ori, cu un glas neobişnuit de plin şi de sigur. Ei, se întoarce, pe neaşteptate, spre Petrina. Ei, o întreabă, ce-ai zice dacă am lua şi ceva de mâncare?

Fata desenează ceva nevăzut cu unghia pe faţa de masă; şi, pe urmă, ridică faţa spre el şi zâmbeşte. După licărul vesel din ochii ei înţelege că de mult îi era foame.

Deasupra lor, cerul e alb – dar un alb stins, fără luciu. Nori invizibili au acoperit de umbră şoseaua. Se mişcă necontenit, duşi de vânt, şi fâşii de lumină stinsă brăzdează negrul asfaltului, alunecând cu repeziciune spre capătul cheiului.

III

— Doisprezece ani aveam când am fost singur la oraş prima oară, spune Oniţoiu şi Petrina ridică ochii spre el, surprinsă. Doisprezece... da, da... doisprezece, mormăie, încruntat, şi apasă pe cuţit cât poate.

Era la câtăva vreme după ce taică-su murise pe front şi, din şase copii, el era cel mai mare: un băieţandru prizărit şi mut, cu ochii mici, posomorâţi, albaştri. A pândit rata şi-a plecat pe furiş; „să nu te prinz“, îi zisese maică-sa, „să n-auz că te-ai dus, că-i vai de tine“. Erau amândoi în camera curată, cu hârtii puse-n geam să nu bată soarele şi să strice lucrurile; acolo nu făceau foc nici iarna, pentru că nu dormea nimeni şi te lua cu frig de cum deschideai uşa. Maică-sa sta cu ochii pironiţi la velinţele rămase noi, stivuite pe patul lat, la feţele de pernă cusute de ea când era fată. „Uite une-am ajuns“, zisese încet, „ieream şi noi cineva în sat şi-acu uite une-am ajuns...“.

Neamurile încă mai erau oameni cu stare şi, ca să n-o amărască pe maică-sa, el a luat rata pe furiş şi s-a dus la oraş să caute ceva de lucru. Nu s-a dumirit bine în ce parte-i Strada Mare şi s-a învârtit prin Târgu-din-vale, printre căruţele deshămate, printre grămezile nesfârşite de pepeni. Mirosea a paie ude, a grătar şi a ţuică. S-a tot învârtit pe lângă cele câteva dughene de-aici – una cu articole de fierărie, alta cu lumânări, o cârciumă, un darac; în capătul străzii, mai înainte să înceapă lăstărişul Zăvoiului, era atelierul unui pietrar – o curte bătătorită, fără fir de iarbă, plină de cruci albe de marmură. Lângă poartă – un soldat mare, de piatră, cenuşiu-verzui, cu raniţa-n spate, cu puşca la umăr. Când ajungea iar în dreptul curţii pline de cruci, îl apuca un fel de sfârşeală, s-ar fi aşezat jos şi nu s-ar mai fi mişcat de acolo; dar se întorcea, îşi lua inima-n dinţi şi intra din nou într-o dugheană. Ultima oară n-a mai avut unde şi-a împins şi uşa cârciumii.

A înlemnit în uşă, în întunericul acru, mijindu-şi ochii ca să se deprindă să vadă ceva: bărbaţi între două vârste, cu ţoiurile de ţuică în faţă, cu sticla de secărică. Salopetele lor pătate, izul de trup nespălat, duşumelele negre care puţeau a motorină, a vin şi-a borâtură veche. Cârciumarul, încins cu un şorţ murdar şi lung, care abia-i cuprindea burta mare şi îi trecea dincolo de genunchi, spăla, la un robinet tot timpul deschis, paharele.

Nimeni n-avea nevoie de el, începea şi să se întunece şi-atunci s-a aşezat lângă o fântână ca să-şi numere banii, să vadă dacă-i ajung la întoarcere. Era, chiar la intrarea în oraş, o fântână de piatră roşie, o fântână veche, cu apă sălcie, care nu se oprea niciodată, nici iarna, când o învelea o gheaţă verzuie, sticloasă. O ţeavă din care curgea fără oprire apa sălcie şi rece – atât de rece, că-ţi îngheţa şi vara măduva-n oase. Aici se spălau pe picioare ţărăncile înainte să intre în oraş. Îşi dădeau jos de pe cap coşurile albe, acoperite cu o cârpă curată, îşi dădeau jos şi colacul din creştet, îl puneau cu grijă în coş şi-şi spălau îndelung picioarele negre şi aspre de soare. Ţărănci între două vârste, uscăţive, iuţi şi şirete, cu carnea trupului păstrămită, cu capul mic, osos, legat strâns sub bărbie cu basmaua ieftină, albastră sau neagră, ieşită la spălat şi la soare. Sporovăiau, frecându-şi călcâiele crăpate, degetele de la picioare răşchirate de mers. Pe urmă se aşezau să se zvânte la soare şi altele se apropiau dinspre drum. Le zăreai de cum treceau de cazarmă, păşind mărunt, cu coşul alb pe cap, plin de sticle de ţuică, înfundate bine cu coceni şi acoperite cu o cârpă.

— Cură? strigau de departe. Cură apă?

— Cură, cură, răspundea cea care sta să-şi usuce picioarele. Da tălică de une eşti... de une vii tălică?

Şi, uitându-se că s-a făcut târziu, îşi vârau tălpile încă umede în pantofii ţepeni sau în târlicii de cauciuc. Se lăsau pe vine, îşi aşezau colacul pe creştet, puneau coşul cu sticle deasupra şi se ridicau încet-încet – drepte, ţepene, abia clătinându-şi uşor fustele.

Iar el sta mai într-o parte şi-şi număra banii, cel puţin de trei ori i-a numărat. Pe zidul de vizavi, lângă care trăgeau căruţele (era şi-atunci una, cu oiştea căzută în şanţul plin de romaniţă murdară şi boii mestecând o mână de coceni uzi), pe zidul de vizavi, totdeauna ud din loc în loc de pişat, lângă care se uscau baligi, cineva desenase cu roşu un soare. Votaţi soarele, scria deasupra lui. Votaţi soarele.

Şi s-a îndurat şi el să termine cu număratul banilor şi a pornit-o încet, spre piaţă, să ia rata.

— A doua oară n-am mai apucat să mă duc, zice, chinuindu-se, încruntat, să-şi taie friptura. În toamnă am plecat la şcoală, la Bucureşti... m-au trimis neamurile...

— Încercaţi cu al meu, spune fata, întinzându-i cuţitul ei. Nu cred că e prea grozav, dar încercaţi totuşi...

Nu-şi dă seama dacă arată nemulţumit pentru că l-a răscolit vreun lucru de care şi-a adus aminte sau din cauză că de zece minute se chinuie şi nu reuşeşte să-şi taie friptura.

— Ziceaţi de Romaşcanu... pe alee, când am plecat... ziceaţi să vă reamintesc, şopteşte.

Şi se uită ţintă la el să vadă dacă a fost inspirată cu întrebarea.

— A, da... răspunde celălalt, fără chef. Da, răspunde, da, se pare, adică e sigur că Romaşcanu ar fi în combinaţie cu colega lui, cumnata lui Sâmbotin...

— Ia te uită... se miră Petrina, cu gura plină, şi face ochii mari. Da? Ia te uită... Aceea care a trecut pe lângă noi şi n-am apucat s-o văd, nu? Hm, n-aş fi zis... Şi cum de se ştie? V-a spus Cristian dumneavoastră?

— Ei, alta acu, mi-a spus Cristian! zice, uşor răstit, Oniţoiu.

Împinge iritat cu cuţitul într-o parte grăsimea şi zgârciurile pe care a reuşit să le despartă de carne. Are gastrită dinainte de treizeci de ani, de pe vremea când era burlac şi mânca pe unde se nimerea şi tot la ore aiurea. Dar ulcerul nu i s-a deschis decât acum câţiva ani, după boala nevestei şi după o perioadă neagră la serviciu. Două luni a stat în spital, două luni şi ceva, când a ieşit, a renunţat la cafea şi şi-a rărit şi ţigările. Acum, ideea bolii i-a ajuns familiară, vorbeşte mereu de ea, citeşte broşuri cu sfaturi medicale, se interesează de medicamentele noi, îşi repetă analizele şi, bineînţeles, îşi supraveghează mesele.

— Vorbeşte Pătraşcu şi despre altcineva decât despre el? Spune şi alte lucruri decât cele din care să reiasă ce calităţi are? L-ai auzit vorbind şi despre altceva vreodată?

Şi-a sprijinit tacâmurile oblic de marginea farfuriei – cuţitul în dreapta, furculiţa în stânga – şi se uită la Petrina, sever şi ironic. V-a spus Cristian? L-a scos din sărite cu întrebarea ei – parcă ăsta ar fi agenţie de informaţii, parcă tot universul în jurul lui se învârteşte. Şi-l enervează şi privirea ei nedumerită, şi faptul că nu-i răspunde.

— Niciodată nu vorbeşte decât despre ce-i convine... Ce nu... N-ai văzut cum a tăcut mâlc când i-am spus despre şedinţă?

Şi o scurtă licărire de satisfacţie se aprinde în ochii lui Oniţoiu.

— Da... adică nu... bâiguie Petrina. Adică, totuşi...

— Ei, asta-i, râde încet Oniţoiu.

A început din nou să-şi taie friptura şi este cu ochii în patru să nu se strecoare cumva o bucată de grăsime.

— Pari că nu înţelegi că Pătraşcu, mâna dreaptă a lui Olteanu, avea şi el un cuvânt de spus în şedinţă...

— Dar n-a vorbit, răspunde repede Petrina. N-a luat pentru nimeni cuvântul...

E încăpăţânată de felul ei, dar în lume, din cauza timidităţii, nu se observă. Cei de-acasă ştiu însă, de mică era căpoasă, spun, cu un fel de mândrie în glas: aşa e fata lor, prâslea casei, e încăpăţânată ca un catâr şi nu ai ce-i face.

— Ce să se mai ostenească el să ia cuvântul?! Au vorbit ceilalţi în locul lui – Olteanu, Botezatu.

— ...Adică... vreţi să spuneţi că şi el este din partida lui Botezatu? întreabă, neîncrezătoare, Petrina.

— Exact... Exact asta vreau să spun, da... spune el, apăsat. Asta vreau să spun, da, că a trecut cu arme şi bagaje în partida lui Botezatu...

După privirea ei, furişată în lături, Oniţoiu îşi dă seama că vorbele lui n-au prea avut efect. Poate a dat impresia că vorbeşte sub impulsul unei nemulţumiri de moment. Şi n-a adus probe, dovezi – deşi, după părerea lui, ele sar în ochi, dar pentru cine este obişnuit să vadă. O, ar avea el destule de spus, destule... Se uită o clipă la farfuria cu friptură sleită şi pe urmă, cu o strâmbătură de dezgust, o împinge cât poate mai departe de el, într-un colţ al mesei. Cel mai înţelept lucru ar fi să schimbe discuţia şi să îngroape totul. Dar a băut puţin cam mult, pe stomacul gol, şi firea lui impulsivă i-o ia înainte.

— Vezi tu, continuă, cu glas domol, vezi tu, în politică – chiar şi la nivelul la care vorbim acum – contează nu impresia pe care ţi-o dă un om, ci faptele lui, faptele brute. Şi faptele – astea sunt, n-ai cum să le negi: face Olteanu parte din partida lui Botezatu care a reuşit să acapareze mai toate posturile de conducere? Face, o ştie toată lumea. Este Pătraşcu, de la o vreme, mâna dreaptă a lui Olteanu? La noi în secţie, mă refer. Este? Hai, nu te codi, spune...

— Este, dar... îngaimă Petrina.

— Niciun dar, aşteaptă să termin... Deci Pătraşcu este la serviciu mâna dreaptă a lui Olteanu şi acum, la ultimele alegeri, a intrat şi în birou când s-a schimbat echipa... Şi-atunci, poţi să mai negi că e în partida lor? Nu ţi se par totuşi cam prea multe coincidenţe?

Ca semn că nici nu-i mai aşteaptă răspunsul, dă pe gât paharul cu bere şi se uită împrejur după chelneriţă.

— Alo! strigă. Alo! Veniţi şi la noi?

Ca să-i atragă atenţia, loveşte cu o monedă de trei lei în masă.

— Dar de-atâtea ori Cristian mi-a spus, ştiţi, eram împreună, ştiţi mai bine ca mine... Cristian s-a plâns şi de Botezatu, şi de oamenii lui, doar că nu s-a manifestat deschis... Şi cred că nici n-a prea avut ocazia, spune Petrina.

— Ei, asta-i! ripostează, iritat, celălalt. Ei, asta-i! Nu, că eşti bine...

Naivitatea fetei, care de obicei îl atrage pentru că îi dă putere asupra ei, acuma îl îndârjeşte. Şi e mai mult decât naivitatea ei obişnuită, e parcă o orbire voită.

— În primul rând, ce dovezi ai că este sincer când îţi spune că nu-l înghite pe Botezatu? Politica aşa crezi tu că e, fiecare spune ce-i trece prin cap, pe faţă? Aşa crezi tu?

Petrina stă cu mâinile împreunate în poală şi spatele uşor încovoiat, pletele moi şi lungi îi ascund claviculele fragile şi omoplaţii ascuţiţi, uşor ieşiţi în afară. Nu înţelege, chiar nu înţelege cum de-au ajuns la discuţia asta despre Pătraşcu. Şi de ce vorbeşte aşa despre el prietenul lui, Oniţoiu?

— Chiar dacă luăm lucrurile aşa cum zici tu: dacă acceptăm că Pătraşcu nu se are prea bine cu Botezatu, că există nişte fricţiuni între ei – deşi e o exagerare să vorbeşti despre fricţiuni când Pătraşcu niciodată nu li se opune. Cel puţin asta e părerea mea, poate tu... Dar să zicem că nu se înghit, aşa cum susţii, revine Oniţoiu, cu un ton răbdător, ca şi când ar explica o problemă mai grea unui copil nedotat la matematici.

Un ton răbdător, un glas egal, o argumentare firească; pentru că el nu denigrează pe nimeni. Nu face decât să spună, cu orice preţ, adevărul şi Petrina trebuie să înţeleagă lucrul ăsta.

— N-ai văzut... în filme, în cărţi, mă rog, în redusa ta experienţă de viaţă, n-ai văzut că sunt situaţii, frecvente chiar, când persoane aflate în aceeaşi partidă nu se înghit reciproc? E vorba doar de alianţe momentane, până ajung să-şi împlinească scopul comun... Şi atunci devin dintr-odată cei mai aprigi duşmani.

Petrina clatină din cap – şi a aprobare neatentă, şi a îndoială. Îi este clar că Oniţoiu s-a ameţit şi a început să bată câmpii. Şi, cu băgare de seamă, aruncă o privire spre ceasul de la mâna lui; cu băgare de seamă, pe furiş, să nu o vadă şi să se înfurie.

— Da... ştiu eu... Poate îi spuneţi să ne mai aducă nişte bere, şopteşte, arătând cu degetul spre paharele goale.

Un tact femeiesc obişnuit s-a trezit, în sfârşit, în ea şi găseşte că e mai prudent să nu răscolească lucrurile pe care nu le pricepe; găseşte şi că ar fi cazul să plece. Albul cerului s-a stins şi s-a umbrit pe nesimţite şi zborul păsărilor s-a înteţit. Şi, dintr-odată, rafale de vânt îndoaie pomii şi aruncă trâmbe de praf. Oniţoiu se repede să ţină paharele şi Petrina îşi acoperă ochii cu palmele. Pe urmă, aceeaşi nemişcare a aerului, aceiaşi copaci neclintiţi. Doar umbra neprietenoasă care acoperă oamenii, strada.

— Aşa că să ne întoarcem de unde-am pornit, spune calm Oniţoiu.

Dar, sub masă, genunchiul îi zvâcneşte ritmic de nerăbdare. Dacă tot a pornit-o pe drumul ăsta, e nerăbdător s-o convingă pe fată să nu mai fie atât de credulă, să ştie cu ce fel de oameni ajungi să ai de-a face în viaţă. Să nu se mai încreadă, aşa uşor, altă dată...

— Dacă ne întoarcem de unde-am pornit, ne dăm seama că Pătraşcu, abia venit în instituţie de doi-trei ani...

— Şase, îl corectează Petrina, desenând cu unghia pe faţa de masă. Nu ştiţi că şi-a serbat, de curând...

— Şase, fie şi şase, acceptă, cu largheţe, Oniţoiu. Fie, nu aici e problema... Deci, abia venit, a stat o vreme în expectativă şi de-aici faima lui de om care nu se amestecă... Până când şi-a dat seama că, dacă vrea să reuşească ceva, trebuie să-i cânte în strună lui Olteanu... Nu şi-a dat seama din primul moment şi la început o luase într-o direcţie greşită... adaugă, ironic.

Ce puţin se pricepe la oameni şi Oniţoiu, se gândeşte Petrina, desenând, mai departe, cu unghia pe faţa de masă. Ea are acelaşi respect faţă de el, doar nu-ţi schimbi părerea despre un om după două ore la cârciumă. Totuşi, trebuie să recunoască – Oniţoiu nu prea e în formă azi şi a reuşit chiar s-o plictisească. De-aceea nu-l mai ascultă, dă din cap şi nu se gândeşte de fapt la nimic. Se uită fix, peste masă, la el, la sprâncenele lui aspre din care iese un fir prea lung, alb şi încârligat. E tentată să întindă mâna şi să i-l smulgă, dar îşi dă seama că este ultimul lucru pe care şi l-ar putea permite.

— De mine vorbeam... ai înţeles, nu? Ai înţeles, nu, la ce m-am referit, insistă Oniţoiu. Cu mine, cu boala mea, cred că ţi-au spus toată povestea...

Ei, boala lui! Cum să nu, toată instituţia ştie că Pătraşcu, nou-venit, stagiar, se ducea la spital de două ori pe săptămână: îi ducea chenzina lui Oniţoiu, îi lua certificatul medical, i-l ştampila, îi mai cumpăra ce-i trebuia, îi mai aducea de citit, pentru că nevasta lui era bolnavă, acasă, în timpul ăsta.

— ...tactica lui asta a fost, să se lipească de omul cel mai influent, m-a luat pe mine întâi, a văzut după un timp că nu iese nimic şi atunci a virat spre Olteanu... Dar a virat cu îndemânare, nu găseşti? Nu mi-a întors nici mie spatele, nu, aşa ar fi făcut unul mai puţin abil, mai...

Petrina îşi prinde între palme umerii reci, îi este frig şi nu se sfieşte să o arate. Tremurând uşor, se uită cu dezaprobare la Oniţoiu: pare într-adevăr convins de tot ce spune. Numai că are şi ea flerul ei la oameni şi nu simte nevoia s-o înveţe nimeni.

— Aşa că, în situaţii lipsite de importanţă, poţi să-ţi faci iluzia că este alături de tine, dar când ar fi la greu... Uite, chiar şi tu, ca om tânăr, ca stagiar fără mare experienţă. Spune, tu crezi că la greu te-ai putea baza pe un om ca ăsta?

Oniţoiu frământă între degete un cocoloş de pâine – îl modelează, îl face rotund, îl face lunguieţ; brusc, cu gândul în altă parte, îl aruncă în farfurie, alături de friptura sleită. Îşi dă seama că a vârât-o în încurcătură pe fată, dar nici el nu mai are multă răbdare. E ca şi când ar fi tot înaintat şi ea s-ar fi retras, prudentă şi încăpăţânată. S-a tot retras, mereu, câte un pas înapoi, dar acum e silită să stea pe loc şi să aleagă: ori cu el, ori cu Pătraşcu.

Fata însă tace, un timp care lui i se pare lung, apoi:

— ...ştiu şi eu... îngaimă.

Şi el tot aşteaptă, dar ea nu mai spune nimic. Se foieşte pe scaun, îşi trage fusta prea scurtă peste genunchi, îşi netezeşte palmele moi şi tot trupul ei freamătă de nelinişte: până şi degetele de la picioare, pe care el i le zăreşte mişcându-se în sandaua plată.

Un picior aproape ca de copil, cu pielea mătăsoasă, uşor bronzată, cu călcâiul moale şi roz, cu unghiile lucind curate, de parcă atunci ar fi ieşit din baie. El se uită mirat, ca la ceva ce n-a mai văzut de mult şi nici nu mai credea că există: nu-s călcâiele solzoase şi gălbui pe care nevastă-sa şi le freacă seara cu piatră ponce, nici degetele colţuroase de monturi, nici unghiile albicioase şi tari pe care şi le dă cu sidef roşu. Stă încordat, pentru că încă îi mai aşteaptă răspunsul, cu ochii ţintă la piciorul îngust. Şi, doar privindu-l, îşi aminteşte vârsta fetei, tinereţea ei, cu mult mai clar decât atunci când îi priveşte faţa.

E cuprins, pentru prima dată, de o atracţie precisă faţă de ea şi încearcă să-şi imagineze şi alte gesturi pe care trupul ei le-ar face. Poate numai pentru că a băut; poate pentru că stau de atâtea ore atât de aproape; sau poate că dinainte, dintotdeauna a fost atras de ea şi n-a ştiut-o? O atracţie în care intră un fel de grabă şi ostilitate şi nevoia de a o supune fără cruţare.

— Să ne mutăm la masa din colţ, e mai adăpostită şi e singura cu umbrelă, propune, liniştit, indiferent aproape.

Şi ia într-o mână paharele şi în cealaltă sticla de bere.

Şi-a dat seama că ea n-are să-i mai răspundă nimic, că s-a fixat în neutralitatea ei ca într-o coajă subţire care s-o apere. Da, e o adevărată luptă, e un adevărat război aici şi, din păcate, el nu l-a dus cum trebuie. Dacă tot e război, atunci s-o hăituiască, s-o prindă la strâmtoare, s-o lovească, într-adevăr; şi nu cu orice fel de arme, cu cele faţă de care e mai vulnerabilă.

— Stai tu în colţul ăla, e mai ferit, spune.

În aer rămâne aceeaşi aşteptare ameninţătoare. Şi, deodată, cade prima picătură, mare, rotundă. Un foşnet, zgomotul unei materii intermediare, ceva între lichid şi piatră, ceva care pare să n-aibă nicio legătură cu ploaia.

— Haide... ia-l... ia-l, fără mofturi, insistă Oniţoiu, întinzându-i sacoul lui.

Fata protestează, îl dă la o parte, dar el i-l pune cu de-a sila pe umeri.

Şi totuşi, cu cât se arată mai atent ca de obicei, cu atât ea lasă să i se vadă lipsa de chef; e chiar puţin posomorâtă. Şi-a amintit cum, în primele zile ale lui martie, plecaseră tot aşa, împreună, după serviciu. El îşi pusese, pentru prima dată, costumul abia scos de la croitor şi era binedispus şi pus pe glume. Şi, la un moment dat, întorcând capul pe neaşteptate, Petrinei îi sărise în ochi expresia lacomă şi îndrăzneaţă cu care el întâmpina fiecare trup de femeie ce le ieşea în cale. Costumul nou şi aerul viu al acelei după-amiezi îi dădeau probabil senzaţia că şi ele se uită la el, că i se răspunde. Şi-acum, dintr-odată, Petrinei i se pare că-i recunoaşte aceeaşi privire.

— Vezi, îi spune Oniţoiu, vezi... Probabil că nu ţi-ai dat seama, dar Cristian Pătraşcu este una din dezamăgirile vieţii mele...

De el însuşi nu fusese niciodată dezamăgit, doar panicat de ridicol. Dar oamenii ceilalţi erau dezamăgitori şi ochiul lui se obişnuise să le înregistreze defectele cu satisfacţie şi iritare. El – care trăise cu exaltare fiecare nouă apropiere, cu plimbări îndelungi după orele de serviciu, cu discuţii, vara, în curtea interioară (acolo unde se plimbă nebunul de Cosmovici), cu o bere aici, pe terasă... El, care primise confesiunile tuturor cu seriozitatea lui neclintită, ferită de orice umor, cu ochii încălziţi de compasiune. Şi pe urmă, în zilele, în lunile următoare aşteptase crispat clipa când celălalt avea să se retragă puţin, regretându-şi momentul de slăbiciune; sau avea să încerce să-i ascundă ceva; sau să înnoade altă prietenie. El, Oniţoiu, îl aştepta, suspicios şi crispat, presimţind în fiecare gest al celuilalt trădarea. Singur, rămas singur, relua la nesfârşit fiecare vorbă, fiecare mişcare suspectă, până când asupra lor cobora o cu totul altă lumină. Da, prin deducţii logice, Oniţoiu construise un alt chip, cel dezamăgitor, al prietenului, al prietenei de ieri. Acum putea să-l privească scârbit (celălalt se reîntorcea mereu, nedându-şi seama unde, când greşise); acum putea să-i întoarcă spatele, să-i răspundă morocănos la salut, să-i ocolească privirea. Pentru că toţi, fără nicio excepţie, toţi – şi Pătraşcu, şi Marga, şi nevastă-sa, şi Olteanu, şi alţii, destui –, toţi îl dezamăgiseră.

— ...E una din dezamăgirile mele şi sunt singurul care ştiu ce lipsit de loialitate e... El crede că a reuşit să-i ducă de nas, dar în privinţa mea se înşală... Eu sunt singurul care ştie despre el adevărul...

Fusese într-adevăr una din dezamăgirile vieţii lui, aşa cum spunea? Petrinei nu-i scăpă râsul tăcut cu care îşi întovărăşea vorbele. Memoria ei înregistră cu precizie şi sunetul, şi imaginea: capul lui Oniţoiu, răsturnat pe spate, o clipă, râsul scurt şi categoric. Avea să şi le repete seara, târziu, când se va strecura, în vârful picioarelor, prin antreul întunecat, spre bucătărie, ca să-şi pregătească ceaiul. O să aprindă chibritul şi pe urmă o să rămână cu el, aşa – neclintită, amintindu-şi –, până când flacăra are să-i atingă pielea degetelor şi băţul de chibrit are să-i scape, înroşindu-se, chircindu-se sub ochii ei, rămânând doar o şuviţă mătăsoasă de cenuşă albă.

— ...Dar ce mi se pare mai ciudat la el este că e literalmente uscat... Îl vezi vesel, cu bancuri, ţi se pare chiar săritor, şi de fapt este uscat, nu-i în stare nici de un foc de paie...

Petrina ridică ochii spre el, curiozitatea ei este mai vie şi nici nu se sileşte să şi-o ascundă. Şi dacă tot a stat până la ora asta, ce rost mai are să se grăbească? Pericolul ploii pare să fi trecut, în câteva minute cerul s-a făcut alb la loc şi perdeaua de nori s-a tras într-o parte. Dezgolită, bolta lasă dedesubt să se strecoare altă lumină – cenuşiu-gălbuie, vâscoasă.

Ştie ea, o întreabă Oniţoiu (şi-a rezemat obrazul în pumn şi colţul gurii îi zvâcneşte de nerăbdare), ştie ea povestea căsătoriei rapide, peste noapte, a lui Cristian Pătraşcu? A aflat cum s-a hotărât el să facă pasul? Cum a fost chemat la biroul facultăţii pentru că viitoarea lui soţie era însărcinată?

— Şi ei... adică biroul şi ceilalţi cum de-au ştiut? întreabă, cu o nuanţă de reproş în glas, Petrina.

— Cum de-au ştiut? Păi, presupun că s-a dus fata şi le-a spus sau s-au dus părinţii ei, bieţii oameni...

— ...Dacă eram în locul ei, nu m-aş fi dus... Nu m-aş fi dus, chiar dacă... şopteşte Petrina.

S-a îmbujorat, nu-i obişnuită să discute cu bărbaţii asemenea subiecte şi are o intonaţie puţin teatrală, care îl irită pe Oniţoiu.

— Totuşi... adaugă ea după un timp. Totuşi, atunci când s-a căsătorit, Cristian împlinise douăzeci de ani, aşa mi-a spus mie odată...

— Şi ce-i cu asta? nu-şi ascunde iritarea Oniţoiu.

— Atunci, copilul... copilul ar fi trebuit să fie mai mare... ar fi trebuit să fie la şcoală şi Cosmin abia...

— Ei, poate n-o fi ăla... Poate copilul de-atunci l-au pierdut, nu l-au păstrat, ce ştiu eu? Ce, crezi că mi-a povestit vreodată? Crezi că mi-a povestit vreodată exact cum a ajuns să se căsătorească? Dar am auzit câte ceva de la unul, de la altul, am dedus şi din vorbele lui... De altfel...

Şi Oniţoiu începe iar să se uite după chelneriţă.

— Alo! strigă. Vă rog să veniţi şi la noi!

— Parcă vroiaţi să mai spuneţi ceva? şopteşte Petrina.

Ar putea să tacă şi el acum, dacă ea tot se uită neîncrezătoare şi se încăpăţânează să nu îl creadă.

— V-aţi întrerupt aşa, brusc, insistă stagiara.

Ar putea să tacă, dar e curios ce ochi o să facă mai departe când o să audă...

— De fapt, continuă Oniţoiu, de fapt s-a răzbunat el pe urmă că a fost silit să se căsătorească... Şi ce e la ei acasă, aşa ceva nu mai poţi numi căsătorie... Ca să nu mai spun că el a tot plecat, singur... Ca să nu mai spun că e tot timpul pus pe aventuri... Eu ştii foarte bine că răspund la telefon, n-am nicio vină, aşa e pus, pe biroul meu, de multe ori mă şi deranjează, dar câte l-au mai căutat în anii ăştia... tot felul de voci, tot felul...

Oniţoiu se opreşte, îşi aprinde o ţigară şi trage primul fum cu grijă, silindu-se să nu-i dea drumul în piept. Şi pe urmă se uită împrejur. Terasa este iar plină de lume, au apărut clienţii de seară, perechi, femei rotunjoare, între două vârste sau chiar tinere, cu părul proaspăt coafat, lucind de fixativ, cu obrazul făinos de pudră, cu rochii de acetat înflorate şi cristale la decolteu. Râd ascuţit, vorbesc tare. Aerul plin, profilat pe cerul cald, e îmbujorat de soarele care apune şi s-a umplut de un zumzet ţiuitor: tramvaiele de pe chei, sirena unei Salvări care trece în goană.

— De altfel, nici nu face el un secret din aventurile lui, am chiar impresia că îi place să se ştie... Iar acasă se ceartă cel puţin o dată pe săptămână, de-acuma l-am şi învăţat, când îl văd că intră dimineaţa morocănos, prost dispus, îl întreb: „Iar v-aţi certat?“. Şi doar dă din cap...

— Dar ştiţi... ştiţi, îndrăzneşte Petrina. Doamna Sonia mi-a spus de curând... M-a rugat însă să nu povestesc...

Oniţoiu o asigură de tăcerea lui printr-un gest categoric al mâinii.

— ...spunea că a văzut-o pe nevasta lui Cristian la ştrand, la Lido, cu un tip... Şi nu era prima dată când o vedea cu el, spunea că şi la Cernica, în toamnă...

— Normal, răspunde Oniţoiu, foarte normal...

Şi face şi un semn din care s-ar înţelege că nu i-a dezvăluit niciun secret.

— Dar a cui este vina? Ce era să facă nevastă-sa, să-şi pună ţărână în cap? Parcă pe el nu l-a văzut lumea cu Veronica?

— Veronica? întreabă cu o voce moale Petrina.

— Veronica... n-ai apucat s-o cunoşti... A lucrat o jumătate de an la noi, la administrativ, din toamnă a intrat la facultate...

Discuţia lor a ajuns pe muche de cuţit, îşi dă seama că a lovit exact unde trebuie.

— O puştoaică, abia terminase liceul şi picase la facultate... Încă mai purta cozi, rochiile până la genunchi, venea cu un sfert de oră înaintea programului... O floricică proaspătă, blondă-blondă, îi lipsea doar ghiozdanul. Ştii cum? Cum erau fetele acum treizeci de ani, nu liceenele de azi, cu ţigara în gură de la paisprezece ani şi cu chiuretajele. Nu, o fată cuminte, ca pe vremuri, şi-n plus, mai interesant, taică-său: om greu, cu relaţii în lumea ştabilor, fost ilegalist, a lucrat, cred, şi la o ambasadă... Exact ce-i trebuia lui Pătraşcu... Şi-a început să se ţină după fată, sub pretext c-o ajută pentru examen.

— Şi-atunci de ce nu divorţează Pătraşcu?

Fata are un glas întins, pe care Oniţoiu se preface că nu-l bagă în seamă.

— De ce nu divorţează Pătraşcu? Ei, de ce... De ce, de ce... Pentru că nu-l deranjează să trăiască în promiscuitate şi nu vrea să-şi frângă dintr-odată ascensiunea.

Oniţoiu se opreşte o clipă şi îşi stinge prudent ţigara, la jumătate; câtă lipsă de luciditate şi la fata asta...

— Iată, îi spune, să ne uităm cât de zelos s-a arătat Pătraşcu în aceşti şase ani de când a venit în instituţie: cum face tot ce i se cere, ba chiar şi ceva pe deasupra. Şi nu numai treburile de serviciu, nu numai rapoartele lui Olteanu şi ale celor de la sector. Uite-l că s-a vârât şi în birou, uite-l că ţine şi lecţii de engleză, puteam să luăm un profesor şi să-l plătim, dar nu, el se oferă singur... Cine se oferă la toate hamalâcurile fără să urmărească ceva? Sare în ochi de ce face toate lucrurile astea... S-a băgat şi la doctorat, cu Romaşcanu umblă ca să publice articole în revista secţiei de cercetare... De ce crezi că sunt atât de prieteni? Şi oricât obţine tot nu-i ajunge, vrea şi mai mult, cu vremea o să-i mănânce şi pe Olteanu, şi pe Botezatu, ai să vezi c-o să-i înghită pe toţi şi-o să ajungă cea mai importantă persoană a instituţiei: el şi directorul. Aşa că de-asta se fereşte să divorţeze. Are el şi-aşa un văr în Canada, n-a vorbit despre el la intrarea în partid, dar, când eram amândoi la o bere, aici, pe terasă, l-a scăpat gura...

Petrina îşi strânge pleoapele şi-şi îngustează ochii – sunt dintr-odată oblici şi verzi, ca de pisică – şi se uită pieziş la Oniţoiu. Stă concentrată asupra unui singur gând, pupilele i s-au mărit, ca atunci când se străduieşte să înţeleagă. Şi, brusc, o sclipire de răutate îi trece prin ochi. Şi pe urmă rămâne doar rezerva, uşor îngheţată, a feţei.

— ...Sigur că nu din partea mea e pericolul, dar fii convinsă că ei ştiu de vărul lui din Canada. Băieţii ăştia de familie, crescuţi între cărţi, cu limbi străine, cu fumuri şi cu pretenţii, care cred că lor li se cuvine totul pentru că au primit de-acasă o educaţie bună. Să-i vezi într-o adunare cât sunt de laşi, să vezi dacă vreunul dintre ei are curajul să se ridice şi să întrebe: „Şi ce vină am eu dacă vărul meu e în Canada?“. L-ai văzut pe vreunul dintre ei făcând aşa ceva? Îţi spun eu că nu, prima lor reacţiune este teama, prima lor reacţie este să ascundă. Pentru că nu vor să rişte nimic, pentru că sunt devoraţi de ambiţie...

Oniţoiu, se gândeşte Petrina, Oniţoiu, a cărui poziţie este şubrezită în ultimul timp... Care a fost şef de compartiment doar şase luni, deşi e de douăzeci de ani în instituţie, dinainte să existe clădirea... Care nu s-a remarcat în Ceome, care n-a ocupat decât funcţii obşteşti de mâna a doua, cu toată principialitatea lui recunoscută... Oniţoiu care, de când a fost bolnav, a înţeles că îmbătrâneşte...

— Dar chiar aşa, să calci în picioare totul, şi viaţa celorlalţi, doar ca să ajungi cât mai sus... Şi cât de sus poţi s-ajungi? Chiar dacă ajungi director, ei, ce e? O funcţie în care n-ai nicio putere, pentru că eşti de o mie de ori mai liber ca om de rând, continuă să vorbească Oniţoiu.

Ochii sunt ultimii care îmbătrânesc pe faţa unui om – cine i-a spus odată Petrinei lucrul ăsta? Poate mătuşa Claudia, cine altcineva decât ea, care stătea în fiecare dimineaţă două ore şi jumătate înaintea oglinzii ca să-şi întindă cu măşti (de miere, de gălbenuş cu lămâie, de carne, de piersici) ridurile, ca să-şi ascundă sub pudră şi fard buhăiala şi culoarea gălbuie a feţii. Ochii îmbătrânesc ultimii, dar îmbătrânesc şi ei – i-a spus mătuşa Claudia Petrinei. Era, ca de obicei, în faţa toaletei încărcate de cutii de abanos, păhăruţe de argint, perii de păr cu mânerul încrustat, sticluţe goale de parfum franţuzesc, mărgele, brăţări strâmbe; oglinda gălbuie, ceţoasă de vreme şi ea, praful care acoperea cu un strat compact toaleta. Îmbătrânesc ochii, devin mai mici, devin sticloşi, apoşi, lăcrimează, i-a spus mătuşa Claudia cu răutate Petrinei şi şi-a tras borul pălăriei negre, gen cowboy, peste fruntea teşită a familiei şi mănuşile lungi pe mână; avea cincizeci de ani atunci mătuşa Claudia şi pe stradă, în amurg, i se mai dădeau încă treizeci şi şapte. Iar Petrina, care avea nouăsprezece ani, a înţeles ce-a vrut de fapt să-i spună: ai să îmbătrâneşti şi tu, are să vină şi vremea să-ţi îmbătrânească ochii. A înţeles Petrina, dar n-a crezut-o, a râs ca de o glumă şi nici în clipa asta nu crede. Uite, nici lui Oniţoiu nu i-au îmbătrânit ochii, sunt încă albaştri, pătrunzători – lucesc de patimă şi par puţin aburiţi în timp ce vorbeşte.

— Aşa că din cauza asta nu se grăbeşte el să divorţeze... Ca să nu vină la cadre hârtia că s-a desfăcut căsătoria din vina lui şi să-şi bareze ascensiunea...

Cerul mai este uşor înnorat spre apus, acolo unde conturul ondulat al norilor se desenează net pe fondul galben şi roz şi verde. Umbra rece a serii decupează în jur nesfârşitele blocuri şi, puţin mai într-o parte, o biserică. O biserică mai nouă şi mai înaltă decât sutele de biserici mărunte, ascunse sub oţetari şi salcâmi, cu pisaniile puse în pridvorul scund, cu fresca înnegrită, zdrenţuită pe zidul rece, nu mai veche de două-trei sute de ani; mai vechi doar locul zguduit de cutremur şi trecut prin foc unde oamenii se adunau să se închine, cu sufletul înfricoşat de ziua de mâine. Între blocuri şi biserică fâlfâie nemişcată o fâşie strălucitoare şi caldă de cer – mătăsoasă, roz-portocalie, netedă.

— De ce să se desfacă din vina lui? De ce doar din vina lui? îndrăzneşte Petrina.

A aruncat întrebarea cu mult curaj, doar ca să-l contrazică pe Oniţoiu. Dar, când se uită la el, vocea îi slăbeşte:

— Nu e numai vina lui dacă şi nevastă-sa...

Şi-şi înghite ultimele cuvinte.

— Cum? întreabă Oniţoiu, bâlbâindu-se de enervare. Cum nu e vina lui? Dar a cui? A cui este vina? Ea a avut destulă răbdare – dar a împins-o, a silit-o să ajungă până aici ca să iasă ea vinovată în ochii lumii...

Cum, într-adevăr, cum? Cum poate fi cineva atât de orbit, cum poate fi atât de încăpăţânat? Cum poate să nu vrea să vadă? De unde atâta umilinţă ca la fata asta? Când el i l-a descris pe Pătraşcu aşa cum e, când de-atâtea ore i-l tot descrie, cum mai poate ea să-i găsească scuze, cum mai poate să-l găsească nevinovat? Cum, într-adevăr, cum? Aici nu mai este orbire, nici naivitate nu e. A avut el dreptate când a bănuit ce-a bănuit, totdeauna aşa se întâmplă, totdeauna el este cel care are dreptate. Dar are să-i spună mai departe tot ce mai ştie...

Şi-i spune tot ce mai ştie despre Pătraşcu, despre iubirile lui, despre legăturile întâmplătoare – tot ce i-a povestit celălalt sau ce-a auzit de la alţii; chiar şi mici, foarte mici amănunte – unele penibile, altele şocante –, menite s-o facă să se revolte, în fine. Se opreşte din când în când – gâfâie uşor, rostindu-şi cuvintele –, se opreşte să mai soarbă din bere şi pe urmă începe iar. O, nu se poate, trebuie măcar acum s-o convingă, caută argumentele cu mintea trează (e trează mintea lui şi e dreaptă, ca totdeauna), caută locul cel mai potrivit în care poate să-i lovească încrederea oarbă în celălalt. Pentru că el are dreptate şi ea nu poate să nu vadă, să nu recunoască adevărul, până la urmă... Stă încovoiat, curbat asupra lui şi în interiorul său ceva – ceva ca o bătaie de metronom – înregistrează (după privirea fetei, după crisparea feţei, după nervozitatea mâinilor) dacă ţinta a fost sau nu atinsă. E prea târziu, mult prea târziu ca să se mai întoarcă din drumul ăsta şi nici n-ar vrea. O strigă pe chelneriţă, o roagă să le mai aducă bere, îi propune Petrinei să facă schimb de locuri pentru că este curent, încearcă, prin mici abilităţi momentane, prin mici întreruperi, să lungească discuţia. Şi fiecare întrerupere îl curentează de nerăbdare, ca şi când şi-ar impune să iasă dintr-o plăcere abia stârnită: trupul îi tremură, glasul îi este puţin răguşit, zâmbeşte pe jumătate, silit, ochii albaştri lucesc, înconjuraţi în sclipirea lor ca de lacrimi. Vorbind, faptele celuilalt i se limpezesc, ideile asupra lui i se încheagă; e o demonstraţie perfectă din care nu lipseşte nimic, în care fiecare vorbă rostită a fost verificată prin spusele altora sau porneşte de la un fapt observat.

Şi ochii lui pândesc chipul nemişcat al fetei pe care surpriza şi durerea alunecă, şterse imediat de nemişcarea prudentă. O simte lovită, lovită din ce în ce mai rău şi totuşi cu mult mai rezistentă decât se aşteptase. Intuieşte în reticenţa ei o doză de neîncredere în spusele lui, teama de a-l contrazice şi, mai ales, aceeaşi orbire, aceeaşi încăpăţânare umilă care-l exasperează: pentru că nu mai e mult şi sinceritatea lui are să împingă destăinuirile până la ultima limită şi înţelege că s-ar putea să nu fie de-ajuns oricât, orice i-ar spune.

Iar ea îl priveşte tăcând şi tăcerea ei spune nu la toate frazele lui. Feţele unsuroase, transpirate din jur, izul de cloramină care iese prin uşa scorojită, întredeschisă a WC-ului, mirosul de mititei şi analcid care bufneşte dinlăuntrul localului, până şi cimentul umed – totul o îngreţoşează, de parcă abia acum a început să existe, odată cu mărturisirile lui Oniţoiu. Nu, credinţa ei nu poate primi ceea ce mintea lui înverşunată mestecă de luni, poate de ani de zile; ea nu ştie să gândească oamenii altfel decât despărţiţi categoric prin bine şi rău şi dacă ar crede măcar un sfert din ceea ce aude despre Pătraşcu ar însemna să-i rostească în sufletul ei condamnarea. Ca să asculte, să cearnă ce-ar putea fi adevărat, să arunce restul şi să rămână alături de celălalt, ar fi trebuit ca viaţa s-o fi rănit mult mai adânc, până acum, decât o făcuse.

Lumina întârzie să se stingă de seară, albită nefiresc de ziduri. Şi Oniţoiu încă vorbeşte, vorbeşte, mai are multe de spus; cine altul ştie adevărul, tot adevărul despre acest om? Atunci de ce cuvintele lui ricoşează fără ecou când ajung până la ea; o fată înaltă, căreia oboseala zilei îi accentuează trăsăturile? El vorbeşte, vorbeşte şi o parte din mintea lui asistă la toată discuţia. Şi dintr-odată o ură neaşteptată se zbate înlăuntrul lui – o ură care-l sufocă, care-i pătrunde prin toate arterele, care îi explodează în toţi nervii, neştiind încotro să se îndrepte. Pentru că o clipă, fără să vrea, se vede cu ochii îndărătnici şi resemnaţi ai acestei fete – cu ochii ei încercănaţi, de un verde prea deschis, aproape decoloraţi pe faţa istovită, pământie.

Pentru ea – şi se întoarce şi o priveşte mai atent –, pentru ea a spus tot ce a spus. El, despre care o lume întreagă ştie că n-a făcut nimănui nici cea mai mică mărturisire. Şi-acum, prima dată în viaţă, s-a vândut celorlalţi şi oricând poate să se trezească într-o dimineaţă că întreaga instituţie repetă vorbele lui. Pentru ea a spus tot ce a spus. I-a vorbit atât de deschis cum n-a vorbit nimănui... Pentru ea – şi o priveşte iar, şi iar, într-un cu totul alt fel, nescăpându-i niciunul dintre defectele ei, bucurându-se pe rând de fiecare, văzându-i şi altele, pe care până în clipa asta nu i le ştiuse.

Şi ura lui ezită, ezită încă, înainte să se îndrepte.

Şi pe neaşteptate se opreşte din vorbit. Se răsuceşte pe scaun şi se uită după chelneriţă:

— Ei, a venit şi timpul să facem nota de plată, zice, cu un glas nou, pe care Petrina i-l aude acum pentru întâia oară.

1978

Dăruieşte-ţi o zi de vacanţă

Numai atunci când el vâra cheia în broască şi, cu genunchiul îndoit (pentru că mâinile lor erau încleştate pe curelele rucsacilor, pe mânerele geamantanelor), împingea uşa grea, scorojită, a intrării deasupra căreia atârnau firele lungi ale păianjenilor de toamnă; şi, cum treceau pragul, îi învăluia umbra răcoroasă a jaluzelelor lăsate de săptămâni, dar mai ales mirosul (sfredelitor în prima clipă şi pe urmă tot mai şters, pierzându-se în obişnuinţă) al mobilelor lor, al hainelor lor, împrăştiate pe scaun, pe pat, în graba dinaintea plecării. Numai atunci (şi doar pentru scurt timp) aveau senzaţia – confuză şi liniştitoare – a începutului.

Frecându-şi palmele înroşite, scuturându-şi umerii amorţiţi, lăsau jos, pe unde se nimerea, bagajele de care aveau să se mai împiedice o vreme, până să se hotărască să despacheteze; şi rătăceau fără rost prin apartamentul întunecat, ducând, dintr-un loc într-altul, diverse mărunţişuri, neîndurându-se să ridice jaluzelele pentru că li se părea că dincolo de ele era aceeaşi vară din care plecaseră, aceeaşi lumină pustiitoare, nisipoasă a mării albastre de unde se întorseseră. Umbra camerelor îi ocrotea în timp ce ei umblau de colo-colo, strigându-se prea tare, râzând fără motiv, prea obosiţi de drum ca să fie în stare să mai facă ceva şi totuşi neîndurându-se să renunţe încă – să intre în baie, să pregătească masa de seară, să facă dragoste sau să se culce. În aerul închis al încăperilor prin care treceau rămăsese, doar pentru ei perceptibil, mirosul vechi al trupurilor lor, al vieţii dinaintea plecării – mişcările agitate ale anului din urmă, pe care şi le aminteau acum fără nicio plăcere. Zile atât de asemănătoare între ele, când tot timpul alergaseră spre ceva urgent, spre ceva ce nu mai putea fi amânat: plecarea la serviciu sau cumpărăturile pentru că veneau musafirii, lucrarea care trebuia predată până la-ntâi sau onomastica unui prieten, revelionul sau spectacolul pentru care nu mai aveau niciun chef în clipa când porniseră de-acasă şi de la care se întorceau cu o destindere călduţă. Totul le revenea acum ca o învălmăşeală de gesturi silite (aşa cum nu fuseseră totuşi) de care scăpaseră prin vacanţa lor şi încă, uite, prin ziua de azi. Ziua de azi cu orele ei placide scurgându-se negrăbit, cu oraşul redescoperit sub cerul prea albastru şi sub lumina sticloasă, piezişă de septembrie – ziua aceasta, micşorându-se, clipă de clipă, până când altceva avea să înceapă. Ceva stătea gata să-nceapă – viaţa lor cea nouă, de după întoarcere –, ceva ştiut şi care totuşi conţinea în el acea neclaritate, uşor ameninţătoare, a timpului ce îţi stă în faţă. Dar ei nu se opreau la senzaţia asta, nici măcar nu şi-o făceau clară, începeau să alerge, de pe-acum din ce în ce mai grăbiţi, despătureau aşternuturi care miroseau înţepător a detergent şi a scrobeală, despachetau cutiile de mâncare din rucsaci şi pregăteau masa de seară, degetele lor lăsau dâre în praful compact, întins peste mobile, până când, într-un târziu, ea se hotăra să îl şteargă. Pereţii apartamentului erau prea largi sau prea strâmţi faţă de casele în care stătuseră în vacanţă, se simţeau la fel de plăcut – străini, ca atunci când intraseră amândoi aici prima dată şi viaţa lor (care se scursese de atunci şi până azi) le stătuse în faţă la fel: nouă, neclară, dar mai puţin ameninţătoare decât o simţeau acuma. Şi de aceea poate, odată intraţi aici, în ziua când se întorceau din vacanţă, glasurile lor căpătau o urmă de tandreţe nejustificată. Se simţeau puţin altfel, trupurile, într-atât de ştiute, închideau iarăşi o umbră din acel nelămurit pe care îl reprezentaseră, pe vremuri, unul pentru altul.

*

Orbit de semiîntuneric după lumina năucitoare de afară – iarăşi se arsese becul la scara lor şi nimeni nu se învrednicise să-l pună –, urcă, din ce în ce mai şovăitor, ultimele trepte şi, cu picioarele tremurând de oboseală, de enervare şi de căldură, se rezemă, gâfâind, de balustradă şi începu să se caute prin buzunare. Găsi neaşteptat de repede cheia, o vârî în broască şi, cu genunchiul îndoit – pentru că în mâna cealaltă ţinea servieta –, împinse uşa, încet la început, şi pe urmă o dădu de perete.

Liniştea umbrită a garsonierei, curăţenia care – întâmplător – astăzi domnea, florile rămase cine ştie de când – probabil de ultima oară de când fusese aici Veronica – şi care abia-abia începuseră să miroasă a baltă, ţăcănitul vioi al ceasului care totdeauna îl înviora, îi ţinea de urât, totul reuşi brusc să-l potolească. Sub duş îi apăru chiar o senzaţie de mulţumire, o simţi cum îi trece fulgerător din trup în gând, iată, era aici, aşa cum îndelung, ani întregi jinduise. Liniştea îi ungea nervii, curgea prin el cu sentimentul – necunoscut până acum câteva luni – al atotputerniciei singurătăţi. Nu se auzea nimic decât şuieratul apei care izbea faianţa şi toată fiinţa lui încă se mira – nimic, nici uşi trântite, nici tropăitul copilului, nici strigătele nevestei, nici bombănelile bătrânului. Asta era reuşita lui – deocamdată asta, singura întreagă, categorică, numai asta –, dar şi ea putea fi ceva, un semn al vieţii noi, îndelung aşteptate, care stătea să-nceapă.

Fără să fi avut vremea să-şi fi dat seama cum e într-adevăr, invidiase, ani la rând, viaţa burlacului-tip. El se însurase atât de devreme – la sfârşitul anului doi –, când majoritatea colegelor n-apucaseră încă să se mărite. Îşi amintea foarte bine dimineaţa când, punându-şi mapa pe bancă, îi zăriseră verigheta: cum se repeziseră cu ţipete ascuţite, cum se îngrămădiseră în jurul lui, împingându-se, care mai de care, să îl sărute. Dar lui nu-i scăpase mica rezervă din ochii lor, privirea prea atentă, dezamăgită şi strânsă. Iată unul care le scăpase deja, pe el nu se mai putea conta, nu cumva toţi băieţii lumii aveau să facă la fel, să se însoare repede, prea repede cu nişte străine? Cu toate că de fapt nu el fusese cu ideea acestei căsătorii timpurii – ba chiar, în felul lui, nehotărât şi timid, încercase nu să o înlăture, dar să o mai amâne –, atunci, pe loc, reacţia lor îl amuzase. Era de fapt mulţumit, fericit, s-ar putea chiar spune, de această noutate neaşteptată – să trăieşti zi de zi cu o femeie, încă neobişnuită nici ea cu prezenţa ta, încă acoperindu-se, speriată, când intri pe neaşteptate în cameră şi o găseşti cu umerii sau picioarele goale; să leneveşti dimineaţa în pat, cu amintirile nopţii dormite împreună, să-i auzi strigătul vesel din bucătărie şi când, simţind aburii calzi ai cafelei, deschizi ochii alene, s-o zăreşti cum înaintează temătoare spre tine, nepricepută să ducă o tavă în mână, cu privirea aţintită la cele două ceşti care se clatină, cu dinţii încleştaţi pe buza de jos, faţa ei, mersul ei, totul arătând bucuria eternă a supunerii... În semestrul ăla a chiulit regulat de la primele ore... Să nu trebuiască să faci dragoste fix între orele când ai liberă camera împrumutată, să nu fii silit s-o conduci până în celălalt capăt al Bucureştiului şi pe urmă să te întorci târziu, cu o maşină de noapte, şi altele, şi altele, toate contau mai mult decât te-ai fi aşteptat pentru că, în realitate, nici la vârsta aceea nu-i plăceau aventurile şi avea o fire comodă. Da, se simţea foarte bine pe-atunci, nu începuseră nici măcar primele certuri – nu pentru că s-ar fi înţeles nemaipomenit amândoi, ci pentru că nici nu simţeau nevoia să se înţeleagă. Trăiau, pur şi simplu, alături unul de altul, tinereţea lor reuşind să ţină perfect loc unei comuniuni mai profunde; erau ultimele luni când mai creşteau (peste câţiva ani, cu pantofi cu toc în picioare, ea avea să arate mai înaltă decât el) şi fiecare începea să aducă cu omul matur de mâine. În anul patru, brusc, ea se remarcă prin calităţi organizatorice, chiar la nivel de facultate; lucru mai rar în asemenea cazuri, era şi şefă de promoţie; obţinea nota maximă întotdeauna, fără eforturi exagerate în sesiune, cu o străduinţă egală tot anul, prin răspunsuri lipsite de strălucire, dar corecte şi clar expuse. „Sunt un ciclotimic“, obişnuia să repete el, luase deja obiceiul să se analizeze îndelung, cu glas tare şi ea mai avea destulă răbdare şi curiozitate ca să-l asculte. De câteva ori, când trebui să-şi prezinte referatele de seminar şi lucrările de an, stătu zile întregi la bibliotecă, ronţăind un corn în timp ce citea, neîndurându-se să se întrerupă pentru cantină, şi pe urmă scrise şi rescrise nopţi la rând, la lumina veiozei, uitând total de proaspăta căsătorie, simţindu-se liber, singur şi stăpân şi umplând camera de fumul ţigărilor ieftine care pe ea nu începuseră încă s-o deranjeze. După fiecare asemenea efort, iritat de vreo obiecţie, de insuficientul ecou al lucrării, de nesiguranţa viitorului sau, pur şi simplu, fără să ştie nici el de ce, avea scurte crize depresive. Atunci lipsea nu numai de la cursuri, ci şi de la seminar şi bătea de unul singur oraşul, căutând, după un mai vechi obicei, străzile unde nu apucase să pună piciorul. Se oprea, cu mâinile în buzunar, în faţa unei case mai vechi, îi cerceta stucatura, tencuiala galben-verzuie, frontonul, încercând să-şi imagineze cum se deschideau altădată porţile mari, lăsând trăsurile să înainteze până la marginea peronului. Îi trecu de câteva ori prin minte să lase facultatea mai moale şi să se ocupe – de ce nu? – de literatură. Chiar făcu schiţa unui roman istoric, inspirat de reminiscenţele Cronicii de familie, încercă de câteva ori să dezvolte primul capitol, dar nu trecu de el niciodată. În rest, vedeau împreună toate filmele din oraş, urmărindu-le prin cartiere îndepărtate, amuzaţi să mai descopere câte o sală care până atunci le scăpase, se duceau la onomastici modeste şi de ziua lor invitau câţiva prieteni (dansau după radio, pentru că pick-up sau magnetofon n-avea nimeni); de câteva ori pe an mergeau la piesele noi ale stagiunii cu bilete studenţeşti, cu reducere, aveau program administrativ o dată pe săptămână, când făceau curat şi se întorceau cu sacoşele pline pentru toată familia de la piaţa Matache, ţineau cu neabătută stricteţe calendarul zilelor fecunde şi vara, pe seară, intrau la Katanga, la fel ca şi înainte de căsătorie, să ia un coniac mic şi un pepsi. O dată sau de două ori pe an, când le căşuna, se duceau la reuniunile de la facultatea ei, încercând să reînvie seara când se reîntâlniseră ca studenţi – cu toate că amintirea ei le apărea din ce în ce mai fadă.

Pe nesimţite, nici el n-ar fi putut spune când, atenţia faţă de femei îi deveni mai liberă, mai mobilă. Observă la un moment dat – ceea ce un timp uitase – că învăţa într-o facultate cu fete multe. Dar tot atunci îşi dădu seama, la început mai degrabă mirat, pe urmă iritat într-o anumită măsură, că ceva esenţial se schimbase în comportarea colegelor lui faţă de el, în statutul lui de bărbat, în ultimă instanţă. Dezamăgindu-le în prima clipă, căsătoria avusese până la urmă darul să-l înfrăţească într-un anumit fel cu ele: îl simţeau mai apropiat şi-n acelaşi timp nepericulos, uşor devalorizat, parcă. „Noi, fetele“, glumea el, spre hazul general, deranjat însă de confesiunile prea intime, pe care o vreme le încurajase, de nepăsarea cu care se fardau în faţa lui, îşi îndreptau bluzele şi îşi ridicau ciorapii, de sărutările facile pe care le primea şi de declaraţiile prea zgomotoase ca să fie adevărate. Situaţia îi deveni din ce în ce mai neplăcută şi pe urmă începu chiar să-l obsedeze; ar fi vrut uneori să evadeze într-o lume în care lucrurile să nu se fi aşezat definitiv şi atunci, trecând peste o uşoară jenă, îşi scotea verigheta, semnul lucitor al castrării lui timpurii, şi, cu ea în buzunar, hoinărea pe străzi: se bucura de existenţa fictivă ca de o noutate neaşteptată şi, ca să se verifice dacă mai e în stare, se străduia să agaţe puştoaice. Nu mergea niciodată mai departe cu asemenea aventuri, sortite doar să-i atenueze nemulţumirea cuminţeniei lui excesive; nu ţinea de fapt să-şi înşele cu tot dinadinsul nevasta şi nici nu-i plăcea alta mai mult decât ea. În timpul ciclicelor lui momente depresive, era însă mereu obsedat de puţina lui experienţă şi de slăbiciunea de care dăduse dovadă închizându-şi drumurile atât de devreme. Pentru că un bărbat neînsurat are cu totul alte şanse, îşi zicea cu acreală, uitându-se la bunul lui prieten, Anton Romaşcanu.

Între timp veniseră examenele de absolvire, lucrarea de diplomă, repartiţia, lunile de armată, transferul în instituţie. După vreo jumătate de an de serviciu reuşi să ducă până la capăt câteva idile mărunte care îl făcură să înghită scene penibile, îi consumară o prea mare energie, dându-i în schimb posibilitatea să întrezărească o existenţă animată de emoţii şi de senzaţii mult mai vii. El însuşi era poate abia acum copt pentru dragoste, aşa cum o înţelege un bărbat matur, aproape chinuit de senzualitatea care nu putea să-şi dea liber frâu în obişnuinţele statornicite, în rigorismul şi cuminţenia rece a nevestei, rămasă neschimbată faţă de primele luni de căsnicie. De fiecare dată se întorsese la ea cu o mică senzaţie de vinovăţie, spăşit şi temător că ar fi putut să-l descopere şi totuşi eliberat pentru un timp de obsesia experienţei insuficiente. Nostalgia însă, invidia faţă de viaţa burlacului-tip îi rămăseseră totdeauna intacte; şi cu atât mai mult cu cât în clădire se ciocnea zi de zi de Anton Romaşcanu; la fel şi când se sfârşea săptămâna, sâmbăta sau duminica.

*

Dădu încet, cu precauţie, drumul la robinetul cu apă rece. Ani de zile, adunându-şi puţinele rezerve de perseverenţă, se străduise să-şi oţelească trupul: se ducea la antrenamente şi îşi controla muşchii în fiecare seară, se măsura c-un ochi neliniştit în dreptul glasvandului, acolo unde taică-său îi încrusta, din când în când, în lemn, înălţimea cu briceagul, se silea să fluiere cu două degete-n gură şi să scuipe cu mare adresă. Nemulţumit de cum arăta, ar fi dat orice să-şi schimbe statura prea mică, trăsăturile delicate, de fată, pistruii care vara îi umpleau obrazul, iuţeala cu care roşea din orice, până la rădăcina părului decolorat de soare.

Oh, şi mai ales chinul de a nu vomita în mirosul dospit, de vară, al closetului de scânduri vechi, înnegrite, din curtea lui Nelu... Şi el, privind ţintă, cu ochii sticloşi, cutia strâmbă, legată cu sfoară, pe care o coboară băieţii în magma puturoasă ce fierbe, ca să scoată dinăuntru viermuşi pentru undiţă. Şi spălatul viermilor în strecurătoarea cu smalţul plesnit, şi curăţatul lor cu mălai, încordarea de-a suporta (spunându-şi: încă puţin, încă puţin), sub privirile bănuitoare ale celorlalţi, tot ceea ce, la zece ani, poate să însemne spirit de competiţie, învestitura virilităţii.

— Câţi ani a făcut băiatul tău... şase, şapte... ? îl întreabă câteodată, uşor fâstâciţi, amicii.

— Zece... o să împlinească zece peste o lună... a împlinit zece... răspunde el, jenat de stânjeneala lor.

Şi fără să fie convins că are un fiu de zece ani, nu numai pentru că acum îl vede destul de rar, ci şi pentru că, în mintea lui, într-un fel confuz, Cosmin există mai degrabă ca un frate mai mic decât ca un copil, aşa cum în genere se mint mult timp părinţii tineri.

Avea un băiat de zece ani, dar el, ditamai bărbatul, încă mai păstra emoţia, spaima de-atunci a apei reci pe corp; aşa cum îi trebuia aceeaşi încordare a voinţei ca să suporte bormaşina dentistului, înţepătura injecţiei. Nimic fundamental nu se schimbase în trupul lui, în afara faptului că acum făcea, nepăsător şi normal, ca un bărbat adevărat, dragoste cu femeile. Scăpase de obsesia copilăriei, teama şi curiozitatea începând tot de-atunci, din aceeaşi vară, din prima lui colonie: vila din stânga, de lângă poartă, acolo unde, căţărate pe balustrada de lemn a balconului, cu fustiţele umflate de vânt, ele îşi întindeau, pe la unsprezece (ora la care el avea grijă să treacă, din întâmplare), şosetele şi maiourile spălate.

Făcea de mult dragoste cu femeile, dar acest lucru nu-i dăruise (aşa cum la vârsta aceea credea) o mai mare putere asupra trupului, asupra nervilor lui... Şi se stropi nemilos cu apă rece, din ce în ce mai rece. Încă nu se obişnuise cu ea şi o aştepta crispat, bombându-şi pieptul, încordându-şi muşchii braţelor şi-ai picioarelor, atât de preocupat de ce face, încât, fără să-i fi dispărut din minte, motivele exasperării lui de pe drum se estompară: petrecerea de alaltăieri unde nu ajunsese şi pe care Anton i-o povestise pe drum, în cele mai mici amănunte, cu atâta inconştientă cruzime, cearta în maşină din cauza geamului închis, furia neputinţei care toată ziua îl otrăvise după discuţia cu Chiran şi după repartizarea provizorie pe sectoare, drumul lung până acasă, prin soare, căldura.

— Am auzit că o puştoaică îţi face zile fripte, îi spusese, cu vreo lună în urmă, nevastă-sa (nici faţă de alţii nu putea să spună „fosta soţie“, i se părea, de ce oare? culmea ridicolului).

Îşi ţinea în poală trusa roşie de manichiură pe care el i-o adusese din Cehoslovacia, în prima lui deplasare de serviciu, şi-şi tăia pieliţele cu aerul concentrat cu care ea făcea orice lucru pe lumea asta. Nu-l privise în ochi atunci când îi spusese:

— Am auzit că o puştoaică îţi face zile fripte...

Nici pe urmă, când îi dăduse amănunte, exacte ca punct de pornire, dar mult deformate; nepăsarea din glas, indiferenţa discret victorioasă curăţau într-un mod ciudat fraza de vulgaritatea pe care de fapt o conţinea. Nu, pentru ea, care-l cunoştea de la cincisprezece ani, nu era de mirare că el ajunsese unde ajunsese: nu mai publicase nimic de când se despărţiseră, nu mai era trimis în deplasări peste hotare (dăduse oare şi ea o mână de ajutor ca să i se înfunde dosarul?), cota lui în instituţie scăzuse, cu banii tot timpul o ducea prost şi, iată, lumea vorbeşte că nici măcar cu studenta lui de la Chimie nu prea se înţelege. Ajunsese deci acolo unde ea îi prezisese c-o să ajungă, în acea seară penibilă din ultimul lor concediu când, după ce nu-şi vorbiseră câteva zile, el a rugat-o, cu retractări şi bâlbâieli, să divorţeze. Îşi dăduse seama că de data asta e de-adevărat, cu toate că până atunci mai luaseră împreună de zeci, de sute de ori hotărârea asta. Şi, cu o strâmbătură de lehamite, ea se apucase să facă valizele: la fel de grijulie ca şi-naintea plecării, împăturea lucrurile, murdare acum şi şifonate; şi dintr-odată se oprise din împachetat.

— Ţine minte ce-ţi spun, îi zisese, cu plăcerea teatralităţii care i se trezea în anumite momente (într-un mod neaşteptat şi nefiresc, după părerea lui, la o femeie cu picioarele pe pământ ca ea). Ţine minte ce-ţi spun, repetase.

Şi-i prezisese c-o să ajungă aici, adică rău, din ce în ce mai rău avea s-ajungă – pentru că totdeauna, de când îl ştia, făcuse doar ce nu trebuia şi nu făcea niciodată ce ar trebui să facă.

— Prostii, mormăise înfuriat, în duminica ultimă când se dusese să-şi vadă băiatul. Prostii, zisese, cu ochii la degetele ei subţiri, aproape la fel de subţiri ca şi la douăzeci de ani – doar cu unghiile mult mai lungi –, peste care întindea cu atenţie pasta cărămizie.

Îl înfuriase mai ales pentru că deschisese discuţia când era copilul pe-aproape, Cosmin era chiar în camera alăturată, juca singur fotbal de masă şi trecea pe rând când într-o parte, când în cealaltă a terenului; într-o zi avea să înceapă să înţeleagă tot ce aude şi ea, ca mamă, ar fi trebuit să-şi dea seama. Dar la ce te poţi aştepta de la una ca ea, îşi zisese pe drum, amintindu-şi răbdarea flegmatică de care era atât de mândră: aşa cum era mândră că reuşise să se descurce în viaţă. Şi, trebuia să-şi recunoască lui (n-avea obiceiul să se mintă singur, era singurul merit pe care şi-l recunoştea în raport cu alţii), trebuia să-şi recunoască, lui măcar, că ea o ducea mai bine decât o duseseră, ani de zile, împreună: iată, schimbase casa veche cu lemne, care de drept îi revenise ei, şi-şi făcuse rost de un apartament la stat, destul de central, avea o leafă mult mai mare, îşi luase carnetul de conducere în cadrul şcolii de partid şi se pregătea să-şi cumpere maşină, împreună cu prietenul ei actual (un bărbat mai în vârstă cu vreo zece ani ca ea, care părea să ţină la Cosmin şi, în orice caz, pregătit s-o ia de nevastă).

Din duminica aceea şi până azi nu se mai gândise deloc la ce-i spusese ea atunci. I se păruse o simplă răutate, iscată de nevoia ei de a-l lovi pentru indiferenţa de care dăduse dovadă în ultimii ani de căsnicie. Şi pe urmă, ăsta era felul ei obişnuit de-a gândi şi-n relaţia lor de oameni care se despărţiseră introdusese sănătosul ei spirit de competiţie: să vedem, părea să-i spună tăcerea ei preocupată, ori de câte ori se întâlneau, să vedem care dintre noi ajunge în viaţă mai bine: să vedem cine va supravieţui celuilalt, cine va atinge standing-ul cel mai înalt – atunci doar vom putea şti care dintre noi doi a avut dreptate în acele lungi, nemiloase, înjositoare certuri care ne-au animat ultimii şase ani de căsnicie.

Şi doar azi, transpirat, istovit şi enervat în drumul spre casă, în timp ce-l asculta pe Anton povestindu-i tot ce a făcut la petrecere Veronica, îi trecuse prin cap că s-ar putea ca nevasta lui să fi avut dreptate; şi nu numai în ceea ce o privea pe „puştoaică“, s-ar putea ca întotdeauna să fi avut ea dreptate, dar asta oricum nu mai avea cum să schimbe lucrurile. Mersese grăbit două staţii pe jos, în lumina năucitoare; cerul alb-cenuşiu, fără soare, ca un capac imens, sub care fierbea aerul, iar el mestecându-şi furia adunată – iată, găsise soluţia să şi-o descarce. Avea să-i dea, cum ajunge acasă, telefon Veronicăi şi o să lămurească pe loc toată situaţia. Întotdeauna detestase convorbirile intime la telefon, când în orice clipă cuplajul sau cine ştie, altcineva poate să te asculte. Dar firea lui, aparent placidă, ascundea de fapt un coleric; nu se simţea în stare să mai amâne discuţia esenţială. Până mâine, până peste câteva zile, categoric are să uite şi o să-i dispară şi curiozitatea ascuţită care-l chinuie ori de câte ori se întreabă: cum o să-şi justifice ea, în faţa lui, tot ce-a făcut la petrecere atunci când o să se trezească luată pe neaşteptate? O să se recunoască vinovată pe loc sau, mai degrabă, după cum el se şi aşteaptă, n-o să scoată o vorbă? Cu faţa ei rotundă, întristată copilăreşte, oftând din când în când zgomotos şi demonstrativ de parcă ar fi respirat la gimnastică, scuturându-şi părul aspru, muşcându-şi absentă vârful arătătorului – şi nimic altceva, nicio vorbă. Ca şi când în adâncul ei suferea pentru lucruri esenţiale – nu pentru fleacurile astea pe care le înşiră el, nu, totul avea alt sens, altă explicaţie, dar cel mai trist este că ea n-avea cui s-o dea, de vreme ce el uite ce pătimaş şi nedrept vorbeşte!

Dar liniştea casei, răcoarea umbrită şi acea vagă nostalgie care-l cuprindea uneori amintindu-şi – nu zilele căsniciei lui, ci pe el, aşa cum se pierduse, aşa cum n-avea să se mai regăsească vreodată, nostalgia acelor ani cu vacanţe şi care, întâmplător, îl cuprinsese şi în timp ce urca, sfârşit, scările blocului, îl hotărâseră să mai amâne puţin telefonul. Să facă un duş, să stea întins câteva clipe – de mâncat, mâncase în clădire şi era decis să nu mai vâre în gură nimic până mâine: trebuia să dea jos câteva kilograme până pleca la mare, să nu trebuiască să-şi tot sugă burta când stă întins pe cearşaf. Şi pe urmă, nici nu era o oră de dat telefoane.

*

Dar acum, abia ieşit din baie, în timp ce, ghemuit lângă dulap, răscolea nerăbdător, cu mâna stângă, sertarul unde de obicei îşi arunca blugii vechi, de purtat prin casă, iar cu dreapta continua să se şteargă, moale, cu prosopul pe spate, deveni dintr-odată conştient că senzaţia de împăcare şi pace, cucerită sub apa rece a duşului, începea să se risipească în liniştea camerei. Cu aceeaşi strângere de inimă cu care un bolnav vechi recunoaşte simptomul (durerile, greaţa, ameţelile) de care se teme cel mai mult (pentru că în el i s-a travestit maladia) înainte ca acesta să se manifeste într-adevăr, îşi dădu seama că nepăsarea firească în care trupul lui îl instalase se scurgea, încet-încet, ca sângele dintr-o rană, în tăcerea garsonierei. Nimic mai simplu decât să-ţi opreşti într-un fel greaţa sau sângele dintr-o zgârietură şi faptul că nu reuşeşti te umple de panică, ceva nefiresc s-a insinuat în trupul său, ceva anormal, aşa cum anormal este să te simţi fără rost, chiar neliniştit, în propria garsonieră închiriată (un adevărat chilipir, şase sute pe lună), când peste tot e ordine şi curat şi pe un colţ al bibliotecii se află chiar un vas alb de semicristal, cu flori încă proaspete.

Şi totuşi, renunţând să-şi mai caute blugii vechi şi punând pe el altceva, la întâmplare, se duse întins spre telefon, împins din urmă de nemişcarea tăcută a casei; cu toate că, la fel ca de fiecare dată când se pregătea s-o sune pe Veronica, îl cuprindea un mic trac – tracul puştiului timid care n-apucase să se obişnuiască să dea telefoane la fete, pentru că se însurase devreme. Şi, doar imaginându-şi parterul acelei case urâte, dar solide – casă-tip din Vatra Luminoasă, construită acum treizeci-patruzeci de ani pe credit, cu faţada acoperită la vremea asta de trandafiri roşii agăţători –, putea să recompună, cu aproximaţie, mişcările fiecărui membru al familiei şi să se întrebe dacă nu cumva, dintre toate orele zilei, el a ales-o pe cea mai nepotrivită. Nu cumva tocmai în clipa asta fratele ei, cu câţiva ani mai mare decât Cosmin, trânteşte uşa de la intrare şi, cu obrajii aprinşi, cu părul tuns perie, năclăit pe frunte, cu mingea murdară sub braţ, le strigă tuturor cine ştie ce fapt alarmant? Sau poate tocmai acum bunica moţăie în fotoliul din sufragerie şi, auzind ţârâitul, se ridică încet, gemând, şi, cu prudenţa ei de ţărancă bătrână, îşi târşeşte papucii pe coridor.

— Telefonul, veniţi să răspundeţi careva dân voi... zice, cu o voce subţire şi tremurată, ferindu-se să atingă receptorul; nu atât pentru că se teme de el, aşa cum râd nepoţii, ci mai ales pentru că ştie că de dincolo de pereţii acestei case nu mai are cine s-o cheme.

Şi astea sunt doar două variante, şi încă nu dintre cele mai neplăcute, iar mintea lui e aproape inepuizabilă în această privinţă.

Ţinându-şi mai departe prosopul ud pe umeri, se aşeză lângă studio – singura mobilă rămasă din fosta lui căsnicie, singurul semn material din cealaltă viaţă –, trase aparatul şi făcu numărul pe care îl ştia pe dinafară. Degeaba invidiase ani de-a rândul viaţa burlacului-tip, acum, de când trăia singur, trebuia să aibă curajul să recunoască: era, din păcate, monogam, profund monogam, unul dintre exemplarele (puţine? multe?) în care interdicţiile umanităţii (sociale, sexuale şi de tot felul) se imprimaseră fără greş.

Dintre toate telefoanele femeilor pe care le dorise, care îi făcuseră avansuri, cu care făcuse dragoste în această vreme, memoria lui nu înregistrase cu fidelitate decât unul singur.

Da, la fel ca totdeauna i se întâmplau tocmai lucrurile de care se temea dinainte: nu vocea ei familiară – atât de familiară, încât trupul lui se bucura auzind-o – răsună în telefon, ci glasul ascuţit al fratelui ei:

— E la bibliotecă... spuse grăbit băiatul, cu acea tonalitate care lui i se părea, de fiecare dată, uşor impertinentă.

— E la bibliotecă...

De parcă puştiul s-ar fi chinuit să-şi ţină râsul pentru că el unul nu crede în ruptul capului că sora lui s-ar afla acolo, dar aşa a fost rugat să spună, drept care, iată, el le-o şi spune, să le fie de bine la ăia care n-or crede. Sau, poate şi mai simplu, băiatul n-are nicio îndoială că sora lui e acolo unde l-a pus să spună, dar toată ziua atâţia au sunat după ea şi el le-a dat la toţi, de-atâtea ori, acelaşi răspuns, încât până acum i s-a făcut lehamite.

Asta putea fi explicaţia sau alta, avea el cum să ştie care era adevărul? Puse receptorul în furcă, dezamăgit şi chiar mai mult decât atât, agitat de acea furie mocnită şi meschină care îl apuca ori de câte ori cineva, ceva îl umilise. Simţea nevoia unei compensaţii, unei revanşe şi-şi reprimă cu greu prima pornire: să-şi ia agenda, s-o răsfoiască la întâmplare şi să sune oricare altă femeie. Din trei-patru-cinci, pe una tot avea s-o nimerească fără program, astăzi, acasă. Era o soluţie laşă şi totdeauna o amâna pentru momentul când i-ar fi fost greu cu adevărat; şi nici nu era o adevărată soluţie, pentru că ajunsese în acel punct în care nu mai poţi să substitui o prezenţă cu alta.

Cum de se întâmplase aşa ceva, cum de ajunsese până aici cu ea, nici el nu-şi dădea bine seama, şi ce importanţă mai putea să aibă? De mâine, oricum, n-avea decât să accepte întâlnirile doar la stăruinţele ei, să o asculte puţin, plictisit, şi pe urmă să plece; dar astăzi vrea, ţine neapărat să stea cu ea de vorbă. Totdeauna el a fost, de când se ştie, omul explicaţiilor clare, aşa e felul lui, i se pare că orice lucru se poate explica logic şi, dacă te concentrezi, găseşti mai totdeauna un înţeles, de multe ori foarte simplu.

Făcu prin cameră câţiva paşi şi, plictisit, se aruncă în fotoliu. Încerca singur să se convingă să se apuce de lucru – mai avea două-trei-patru ore până să se culce, ba chiar şi mai multe, exact orele care de obicei îi lipseau. Nu se plângea el, de ani de zile, că n-are când să lucreze, că simte, material, ceas de ceas, cum se ratează pentru că n-are când să lucreze? Uite, le-avea orele astea, exact aşa cum le jinduise, nici măcar nu se mai simţea obosit, cât despre linişte, era chiar enervantă, se auzea singura muscă a camerei izbindu-se din când în când cu aripile de geamul de la uşa balconului. Avea la dispoziţie tot ce-şi dorise, nu trebuia decât să-şi întindă hârtiile cu calcule pe masă sau să-şi răsfoiască agenda şi să dea telefoane. Nu pentru asta îşi visase, îşi aşteptase, atât de mult, libertatea? Nu pentru asta îl privise, ani la rând, cu jind, pe Anton Romaşcanu?

Anton Romaşcanu, burlacul-tip, cu care se întâlnea zilnic la bufet, la lift, în staţia de maşină. Şi pe urmă sâmbetele, onomasticile, Anul nou, sărbătorile pe care le petreceau împreună, pentru că de fapt continuau să aparţină aceluiaşi cerc de prieteni. Anton, care apărea în societate veşnic singur şi de-aici trecerea lui la cele necăsătorite: dar şi soţiile prietenilor păreau să aibă faţă de el o slăbiciune; altfel nu şi-ar fi găsit pretexte ca să-l tragă într-un colţ, să-l ia drept complice la cine ştie ce fleac, să-i şoptească măruntele lor secrete. Cele mai îndrăzneţe îşi lăsau capul pe umărul lui la dans când se stingea lumina, iar spre dimineaţă, cu faţa suptă de nesomn şi cu fardul întins de căldură, îi aruncau ocheade melancolice.

Cu cât trecea timpul, cu atât rămâneau mai puţini bărbaţi necăsătoriţi, remarca el cu acreală, şi cu atât creştea şi cota de bărbat a lui Romaşcanu. Un tip şaten şi slăbănog, cu un nas prea mare, care mânca totdeauna imens, fără să reuşească să se îngraşe; politicos şi rezervat, e drept, dar cu desăvârşire şters în societate, pentru că nu înseamnă că eşti om de lume dacă arunci din când în când o ironie la adresa cuiva, de multe ori cu gura plină. Şi totuşi, abia prididea să răspundă invitaţiilor: pentru că veşnic apărea câte o femeie în plus, neînsoţită, şi, chiar dacă femeile şi bărbaţii erau în număr egal, gazda neliniştită că n-o să se danseze insista să vină şi Romaşcanu.

— Aduceţi ceva prospătură dacă vreţi dans, arunca, de la început, unul dintre bărbaţi.

Şi pe urmă se apucau de băut, umblau la magnetofoane (îşi cumpăraseră majoritatea între timp, simţind – aşa cum observase Cosmovici, pe vremuri – că magnetofonul face parte, ca şi maşina, din caracterele sexuale secundare ale bărbatului), băteau tablele, făceau un pocher sau, pur şi simplu, stăteau de vorbă – despre serviciu, despre politică.

Nu, el unul nu era solidar cu tagma lui în aceste clipe; simţindu-se, într-un mod nelămurit, răspunzător de distracţia acestor femei, ajunse de ani de zile bunele lui prietene, era totdeauna primul care se ridica să strângă, împreună cu gazda, covorul; îşi invita nevasta şi pe urmă le invita, pe rând, pe toate, lăsând-o cam pe la mijlocul şirului pe cea care, cât de puţin, mai reuşea să-l intereseze. Pe la unu şi jumătate însă, îl năpădea somnul şi, odată cu el, nemulţumirea; iată, erau zece, cincisprezece ani de când se tot întâlneau, mereu în aceeaşi formaţie, şi niciun semn de schimbare. În anii studenţiei dansaseră după radio, sendvişurile erau cu salată de vinete şi pate din cutie, vinul îl luau de la Mat; acum începuseră să vină pe rând cu maşinile lor, câte un Trabant, câte o Skodă. Aveau pick-upuri, magnetofoane, casetofoane, dar muzica era cea în vogă acum şapte-opt ani, când mai aveau timpul şi plăcerea înregistrărilor şi îi mai interesa ce se poartă. Schimbau între ei impresii de la şcoala de şoferi, făceau pronosticuri pentru examen, îşi dezvăluiau cu prudenţă plecarea în străinătate doar în clipa când primiseră viza: pe străinii (noile relaţii ale gazdei) care încercau – inutil – să se asimileze îi priveau suspicios şi impertinent; şi, rămaşi doi câte doi, se bârfeau între ei cu prietenie, cu hazul şi degajarea uşor cinică, păstrată încă din epoca lor de aur, din studenţie.

De atunci le rămăsese şi stilul de dans şi, cu toate că ţinuseră un timp pasul cu vremea (cha-cha, twist, shake şi celelalte), dintr-o privire recunoşteai în mişcările lor ritmul, figurile rock-ului. Rock-and-roll-ul fusese epoca lor de glorie şi cosmopolitism, simbolul lucrurilor spre care tinseseră; la unele ajunseseră până acum, la altele niciodată n-aveau să mai ajungă. Dar făceau în continuare aceleaşi bancuri ca şi-n studenţie (pentru că şi-o mai simţeau foarte aproape), îşi aminteau subiectele de pe biletele de examen, nota şi cum scăpaseră de întrebarea pe care n-o ştiau. Vorbeau toţi, în acelaşi stil băşcălios, despre copiii lor (tipul e mare, n-are treabă cu nimeni, face din cinci în cinci minute salturi mortale pe covor, spre groaza întregii familii), pentru că şi ăsta li se părea că ar putea fi un rol, cel de părinte-tânăr-modern-descuiat la minte; de fapt, încercau să alăture imaginea asta de cea pe care şi-o construiseră în adolescenţă şi pe care şi-o doreau neschimbată.

Şi, în timp ce zăcea într-un fotoliu, cu paharul de votcă într-o mână şi cu ţigara într-alta, cu pleoapele grele de somn, cu faţa trasă de sculatul dis-de-dimineaţă din ultimii zece ani, renunţa, cuprins de tristeţe şi de lehamite, să mai invite la dans pe vreuna: cu două avusese mici flirturi platonice, cu una, care şi-acum îl detesta, o aventură care pornise bine şi tocmai de aceea o întrerupsese el, alta îi fusese colegă la liceu şi la facultate, celelalte trei îi stârneau o certă repulsie fizică. Oboseala le cuprindea şi pe ele, pe rând, căscau, fără să se mai ascundă, îşi scoteau pe furiş călcâiele din pantofii prea înalţi, câte una, mai slabă de înger, se ducea să se întindă în dormitor, repetând că stă doar aşa, că n-o să adoarmă; şi, picotind, gata-gata să se lase pradă somnului, el se gândea că reuşise să înnoade cu ele acelaşi gen de relaţie, statornică şi fadă, ca şi cu propria nevastă. Nu, n-avea niciun rost să o mai invite la dans pe vreuna, aşa cum nu mai avea rost să-şi imagineze (avea obiceiul să-şi imagineze tot felul de lucruri pe care era convins că n-o să le facă vreodată, un joc rămas din copilărie, un ce-ar fi să...) că o să se culce, cinic, cu toate, cândva, sau c-o să se îndrăgostească cu adevărat de una şi-o să fugă cu ea în lume. Ce surpriză putea să-i mai ofere oricare şi, de ce nu, ce surpriză mai putea el să le ofere? Nimic nu se schimbase de-atâţia ani şi-aşa avea să fie mereu şi de-acum înainte; şi, neputând suporta gândul acesta, sfâşietor şi banal, aşa cum nu putea suporta să stea cu ochii în soare, întindea mâna înspre pahar, evitând, iritat, privirea avertizatoare a nevestei: pentru că îşi dădea seama că ea avea dreptate, că trecuse dincolo de starea lui obişnuită, limba i se încleia şi pronunţa cu dificultate cuvintele.

Cam aşa gândea, spre dimineaţă, la acea oră când geamurile începeau să se facă alburii-albastre; pe scaunele risipite ceilalţi dormitau sau îşi ascundeau, ca şi el, într-un fel de moţăială, tristeţea. Unii pe alţii se vedeau poate cu acelaşi ochi, alarmat şi necruţător, aşa cum îi vedea el acuma, aşa cum îşi urmăreau succesele de breaslă, locul până unde urcaseră în ierarhie şi kilogramele în plus luate faţă de greutatea lor ideală – din studenţie. Întunericul pustiu al apartamentului (în aşteptarea zorilor stinseseră toate luminile), simţurile aţâţate de nesomn şi de băutura rămasă prin paharele de mult amestecate, muzica veche, ştiută acord cu acord, legată pentru fiecare dintre ei de anumite întâmplări, estompate de obicei, care ieşeau dintr-odată la suprafaţă, sfredelitoare ca o remuşcare – toate creşteau, umplându-l (poate nu numai pe el) de o disperare exagerată. Poate din cauza asta unii se ridicau tocmai atunci să danseze, cu o veselie care lui îi părea stridentă, şi, mimând beţia sau doar buna dispoziţie, îşi lipeau neobosiţi trupurile unul de altul?

El zăcea, sceptic şi morocănos, prăbuşit pe un scaun, îşi amintea iar ce-i spusese Cosmovici, atunci, în timpul plimbării prin curtea interioară, şi, moţăind, în timp ce lumina vineţie creştea, încerca să numere câţi oameni cunoscuse în viaţă.

De la un moment dat, cam după ce trecea de cincizeci, începea să se încurce.

— ...o relaţie cât de cât apropiată, o minimă comunicare, îi explicase Cosmovici, gesticulând cu mâinile lui mici şi albe.

Era vară, îşi aminteşte foarte bine lucrul acesta pentru că, în clipa când deschisese uşa care dădea în curtea interioară, i se păruse că descoperă dintr-odată vara. Era încă stagiar pe vremea aceea şi, de când începuse serviciul, pierduse, încet-încet, noţiunea clară a anotimpurilor; vara nu mai însemna decât şaisprezece zile de concediu şi grija să fie programat odată cu nevasta. Când împinsese uşa, îl izbise mirosul de pământ înfierbântat la soare şi de iarbă – rareori ajungeau s-o cosească aici şi creştea înaltă până la genunchi, şerpuitoare şi tăioasă ca un şpan, zbârnâind metalic atunci când trecea prin ea vântul. Trupul lui tânăr, nervii lui tineri vibraseră dintr-odată în lumină sub cerul înalt, îmblânzit de câţiva nori albi şi pufoşi – ca şi-n alte dăţi, atâta doar îi era de ajuns ca să-şi simtă eternă foamea de viaţă, siguranţa pe fiecare fibră a muşchilor, pe fiecare dintre părerile rostite pe acelaşi ton, volubil şi categoric.

De fapt, nu vorbiseră amândoi, ci fiecare ţinuse un monolog, pe-al lui nu şi-l mai amintea, îşi amintea doar senzaţia de bucurie şi infatuare copilărească ce-l stăpânise. Ţinea minte, în schimb, ce spusese Cosmovici:

— M-aş vindeca, poate, zisese acesta la un moment dat, dacă aş schimba ceva esenţial din viaţa mea, dar ce pot să schimb? Lucrez în instituţie de când eram de vârsta ta, specialitatea mea e îngustă şi eu sunt neîntreprinzător şi lipsit de talentul să-mi fac relaţii. Orice aş încerca mereu, tot aici ajung şi mi se pare că e uluitor cât de puţini oameni reuşeşti să cunoşti într-o viaţă – nu e vorba chiar de cei cu care ai făcut o dată cunoştinţă pe stradă şi pe urmă nici nu i-ai mai întâlnit, e nevoie de o relaţie cât de cât apropiată, de o minimă comunicare... Fie, eu sunt o fire mai retrasă şi atunci la cei de genul meu se aplică, mai ales, această statistică, dar ia încearcă o dată şi tu să-i numeri... Ai să vezi că viaţa ta se mişcă în câteva cercuri şi doar prin cine ştie ce şanse reuşeşti să mai pătrunzi într-altul cu care, de obicei, n-ai contacte...

Lumina mângâietoare a verii, obrazul lunguieţ şi căzut al lui Cosmovici şi apa neverosimil de limpede a ochilor lui, foarte albaştri; spatele încovoiat, pantalonii largi, pentru că slăbise atât, şi mâinile străvezii şi mici, supărător de mici, mâini de bărbat sensibil. Pufnise în râs atunci, amuzat şi neîncrezător, bineînţeles că nu se apucase să-şi numere persoanele cunoscute. Mai aproape de înţelegerea lui era acea impresie, păstrată din copilărie, de când călătorise prima dată cu trenul şi rămăsese uluit intuind cât de mulţi oameni există pe lumea asta. Păstrase proaspătă mult timp acea stupidă uimire – el, ridicat pe vârfurile pantofilor, neajungând bine până în dreptul geamului deschis, neînregistrând nici peisajul, nici localităţile pe lângă care trecea, nimic altceva decât furnicarul din staţii, de pe străzi, de pe câmp, de la marginea şinelor – ce mulţi oameni existau pe lumea asta! Poate încercase să-i numere un timp şi renunţase pe urmă.

Frecându-şi, cu mâna făcută pumn, ochii în care intra funingine de la tren, privea, speriat şi dezamăgit, mulţimea îngrămădită pe peroanele gărilor, trenurile, fulgerând în sens invers, la fel de pline: era pierdut, pierdut în această foială omenească, imensă şi indiferentă – el, obişnuit să fie centrul de atenţie al marii lui familii şi al băieţilor de pe stradă. Era pierdut şi toate visele lui de mărire (ca mai toţi la vârsta lui, avea încâlcite şi interminabile vise de lupte, de putere şi stăpânire, din care nu lipseau, bineînţeles, femeile ideale), toate visele lui de mărire îi apăreau acum derizorii şi ruşinoase. Se simţise dintr-odată exact aşa cum era: nevârstnic şi prea mic de statură, pistruiat şi caraghios, vanitos şi speriat, fără nicio şansă – dar niciuna – să iasă din anonimatul pe care mulţimea de oameni şi lipsa lui de calităţi i-l hărăziseră.

Poate din cauza acestei amintiri, ori de câte ori se trezea în mijlocul unei mulţimi – la Moşi, când îl duceau părinţii, la serbările de sfârşit de an, la demonstraţii, la mitinguri –, auzind vuietul de paşi, vorbele, strigătele, simţind îmbulzeala, îl năpădeau tristeţea şi un fel de greaţă: picioarele îi erau moi, urechile îi vâjâiau, se simţea vlăguit şi fără speranţă: ce rost mai avea să se apuce de ceva când alături de el existau încă alţii, atâţia?

Aşa că trecuseră opt sau zece ani până când îşi adusese prima dată aminte, la sfârşitul unei petreceri, de teoria lui Cosmovici; ba chiar i se păruse atunci că viaţa lui începuse să semene cu a fostului său coleg, cel din timpul plimbării prin curtea interioară. Da, simţea că n-o să mai reziste aşa mult timp, era ca şi când se învârtea într-o cameră şi, orice ar fi făcut, n-ajungea decât tot până la uşă, până la zid, până la fereastră: vedea foarte bine camera asta, era poate cămara cu pânze pufoase şi dese de păianjen prinse la colţurile întunecate, cu miros de muced şi de tencuială nouă, cămara neterminată în care, când era copil, îl închideau ca să-l pedepsească. Se rotea în ea de-atâta timp, presimţind necuprinsul lumii visate în adolescenţă la care (de ce oare?) pierduse încet-încet şansele să ajungă. Nicio şansă, decât să spargi, poate, unul din geamurile pâcloase ale cămării şi să te strecori printre drugi, dacă crezi că ai mai rămas destul de flexibil, poţi să mai încerci asta...

Cu totul altfel se strecoară un bărbat neînsurat, îşi zicea atunci, uitându-se cu jind la Anton Romaşcanu: după greutatea cu care dai de el când îl cauţi la telefon, înţelegi ce înseamnă o viaţă liberă. Să poţi să rămâi după-masă de după-masă în laborator sau la documentare, să nu trebuiască să te întorci acasă, să stai cât vrei la calculator – ziua de lucru a lui Anton, de când a intrat în serviciu, a fost de douăsprezece-paisprezece ore. Şi drumurile în străinătate, deplasările de serviciu sau excursiile prin ONT, teancurile de prospecte, atenţiile mărunte pentru fiecare şi diapozitivele pe care la întoarcere le proiectează prietenilor. Orice îţi poţi permite dacă eşti singur – şi vernisaje, şi deplasări banale, în provincie, tot ce-ţi aduce în faţă oameni noi şi printre ei chiar relaţii utile; ajungi să fii atât de ocupat, încât n-ai timp să te gândeşti prea mult şi n-ai cum să suferi de singurătate.

Fără să mai pui la socoteală femeile din viaţa lui Romaşcanu, despre care poate să-şi imagineze destule, numărând doar de câte ori sună telefonul la el acasă.

— Sună ca la Gara de Nord, spune de fiecare dată Anton, ridicând din umeri a neputinţă.

Din politeţe scurtează convorbirile pe cât poate, răspunde monosilabic, dar în glasul moale, în gestul nonşalant cu care pune receptorul la loc, el, unul, citeşte de fiecare dată aceeaşi mulţumire ascunsă că atâta lume îl caută.

Dincolo de astea, ţinea însă la Anton mai mult decât la oricare dintre vechii prieteni: fusese totdeauna un băiat ascultător şi studios, cu un echilibru al stărilor sufleteşti. Lui, cu felul lui capricios de a fi, amabilitatea egală a celuilalt i se părea uneori excesivă şi falsă; nu, Anton nu făcea nimic în plus, nimic nelalocul lui, în schimb îi lipsea firescul. Pe probleme de serviciu nu intraseră niciodată în concurenţă, pentru că nu se întâlniseră pe un teren comun; şi, neinformat cum era de obicei, ani de zile el n-a prea ştiut de voga lui Romaşcanu, de perioada când acesta fusese imperial, vedetă la Secţia a treia.

*

Se ridică din fotoliu, simţind că nu mai are răbdarea să stea nicio secundă. Musca mergea repede-repede, în cerc, pe fereastra dinspre balcon; el înhăţă pliciul şi lovi cu sete. Geamul se pătă de roşu şi alb şi picioarele subţiri se mai agitară o vreme în aer, deasupra pântecelui strivit, din care ceva mustea, ca un puroi. Mulţumit de îndemânarea lui şi îngreţoşat la culme, răzui geamul cu muchia paletei şi îşi reluă plimbarea.

Dar cum să te plimbi într-o cameră de bloc (oricât de puţină mobilă ai avea) – cum să te plimbi într-o garsonieră? Mai făcu câţiva paşi, se opri din nou în dreptul ferestrei şi rămase aşa, cu ochii pironiţi afară, încleştându-şi şi descleştându-şi degetele pe rozeta de ebonită neagră a caloriferului. Cosmovici – îşi amintise de Cosmovici iar... Se silea să-şi alunge din minte tăcerea coridorului slab luminat, ţiuiturile tuburilor violete de neon şi, între uşile înşiruite egal pe fiecare parte, silueta uşor gheboşată care parcurge conştiincios culoarul de la un capăt la altul; ocolind colţurile cu răbdare, oprindu-se nehotărâtă în faţa liftului şi pe urmă, cu acelaşi mers şovăitor, întorcându-se şi luând-o iar de la capăt.

Aşa îl văzuse pe Cosmovici – ani de zile – bătând culoarul clădirii dacă era vreme proastă sau dacă nu găsea pe cineva dispus să-l însoţească prin curtea interioară.

Şi doar senzaţia acută de neplăcere (de panică, aproape) pe care i-o trezi amintirea îi dădu puterea să se stăpânească: să nu coboare şi el de-aici, de la şapte, şi s-o ia razna pe străzi, împins de nerăbdarea asta ciudată.

Pe furiş, strecură o privire spre deşteptătorul care umplea, cu ţăcănitul lui mecanic şi exasperant, camera şi, imediat, îşi regretă slăbiciunea. Mai avea cel puţin o oră de aşteptat până să îndrăznească din nou să sune, ce-avea să se facă dacă se uită la ceas din cinci în cinci minute? Pentru că în privinţa asta măcar era hotărât, oricât de neplăcut i-ar fi să dea telefon acasă la Veronica, avea s-o sune azi până avea s-o găsească.

Ar trebui să m-apuc de lucru, asta ar trebui – se îndemnă, cu lehamite, singur. De luni de zile îi zăcea pe masă un teanc de extrase, note, calcule şi primele pagini din teza lui – preambulul. Ar trebui să m-apuc chiar dacă n-am chef, îşi zise. Dar nu făcu nicio mişcare, rămase pe loc, în dreptul ferestrei, cu pumnii încleştaţi pe calorifer, cu ochii privind neatent afară. Pentru că, dacă s-ar fi uitat mai atent (dacă s-ar fi uitat într-adevăr), tencuiala cenuşie, cu dâre întinse de ploi, a blocului de vizavi, copăceii firavi, împrejmuiţi de grilajul parcului, proaspăt vopsit corai, copiii care se înghionteau, ţipând, la fiecare scară – totul l-ar fi deprimat, era sigur de asta. N-ar fi putut să explice de ce, dar, din prima zi când se mutase aici, blocul, împrejurimile lui – toate îl întristaseră şi aşa păţea mereu, ori de câte ori dădea cu ochii de ele.

Stătea lângă geam, aproape fără să se mişte, încercând să nu se gândească la nimic neplăcut; nu, nu vroia să se gândească nici la Cosmovici, nici la preambul, nici la Veronica, nici cum o să lucreze de lunea viitoare la Compartimentul patru, nici dacă o să primească aprobarea ca să-şi susţină teza. Nu, asta nu, mormăia iritat, din când în când, smucindu-şi nervos gâtul de parcă l-ar fi strâns gulerul cămăşii; asta nu, asta nu, şi aşa reuşea să împingă la o parte fiecare nouă imagine care îi răsărea în minte.

Adevărul e că ziua de azi fusese proastă, de la un cap la altul.

De dimineaţă întârziase, ceea ce nu-i stătea în obicei; pe culoar se întâlnise cu directorul, care se făcuse că nu-l vede, dar peste vreo câteva ore, când se ciocniseră în dreptul unei uşi, nu-i mai răspunsese la salut; reacţia clasică faţă de întârziaţii zilei. Intrase în birou (dimineaţă, bineînţeles) atât de fâstâcit după întâlnirea cu directorul, încât, văzând că ceaşca de cafea nu-l aştepta ca de obicei pe un colţ al mesei, o căutase vreo zece minute (prin sertar, prin dulapuri, pe rafturile din spatele colegilor), străduindu-se să se mişte cât mai neobservat şi fără să îndrăznească să întrebe cu voce tare, ca să nu atragă şi mai mult atenţia asupra lui. Sătul să-l tot vadă foindu-se în vârful picioarelor, şeful de compartiment îi strigase la un moment dat:

— Poţi să nu mai umbli atâta după ea, ţi-am băut-o eu...

Şi zâmbind strepezit şi întinzându-i ceaşca murdară:

— Aşa-i cu cei care vin la spartul târgului...

Pe la vreo unsprezece, se trântise uşa şi se trezise cu Chiran în spatele lui:

— Tu, îi zisese (şi numai auzind cum îl tutuieşte, simţise că i se ridică în obraji sângele). Tu, domnişorule Cristian, ai nevoie de invitaţie specială ca să vii să-ţi plăteşti cotizaţia?

De ce nu-şi plătise cotizaţia până azi? Şi azi în câte era? Câte zile trecuseră de la chenzină? Stătea cu ochii ţintă la cravata roşie a lui Chiran, bâjbâind, scormonind prin întuneric, incapabil să-şi amintească ce făcuse în ultimele douăzeci şi patru, în ultimele patruzeci şi opt de ore (i se părea sau tot mai des, de la o vreme, memoria lui întâlnea asemenea pete albe?). Poate, dacă ar mai fi făcut un efort, ar fi reuşit să-şi aducă aminte; dar mintea lui, paralizată de tăcerea care se lăsase, căuta răspunsul: o ieşire abilă sau, cel puţin, o replică demnă. Pentru că cineva din birou (şi doar el a fost în birou cu ani în urmă, aşa că ştie) nu ţi se adresează aşa decât dacă te-au luat cu ceva la ochi sau dacă în felul ăsta obişnuiesc să vorbească între ei despre tine.

— Am să-i aduc... fusese singurul răspuns pe care îl găsise – el, care niciodată n-avea prezenţă de spirit.

Dar cel puţin îl rostise cât putuse mai înţepat; şi pe urmă îşi întorsese din nou faţa la hârtiile lui, pândind cu coada ochiului dacă celălalt simţise ceva. Simţise sau nu simţise – ar fi fost greu de spus, pentru că ieşise la fel ca de obicei, trântind uşa.

Abia închisese Chiran uşa în urma lui, că biroul lor învie dintr-odată. Câţiva se ridicară de la mese, gesticulând, alţii şuşoteau prin colţuri, uitându-se prevenitor în jur. Păreau solidari cu toţii şi alături de el, dar asta nu-l liniştea cine ştie ce: cât fusese Chiran acolo, nu deschisese nimeni gura. Loial, şeful de compartiment mărturisi că şi el îşi plătise cotizaţia doar acum zece minute; iar Mirea se învârti îndelung în jurul lui, scuturându-şi capul cu păr prea ondulat şi prea des; şi doar după ce păru să se fi gândit îndeajuns:

— Du-te, mă, îi zise, arătându-şi dinţii de cal, lungi. Du-te la el, dă-i banii şi bagă-l în p... mă-sii.

Dezbătură deci incidentul pe toate feţele, îndelung, cu mult mai mult decât ar fi meritat. Dar de vreo două ore fusese linişte în cameră şi simţeau şi ei nevoia să se descarce. Iar el cumpănea, se uita la ceas, atent, cam după câte minute să se ducă cu banii – nici prea repede, să nu zică ăla că l-a intimidat, dar nici prea târziu, ca să nu rişte altă scenă penibilă. Chibzui îndelung şi răspunsul: nu, n-avea să-i trântească cine ştie ce – nu de teamă, dar nu i se potrivea lui să răspundă aşa: dacă te vâri în tărâţe, te mănâncă porcii, ăsta fusese doar principiul lui de-o viaţă.

Se uitase din nou la ceas, se ridicase, palid şi încruntat, şi se dusese, călcând apăsat, până în biroul de vizavi, unde stătea Chiran. Chiran tocmai vorbea cu nevasta la telefon, o întreba de lecţiile copiilor şi ce trebuia să mai cumpere în drum, pâine şi mai ce? c-a uitat.

El stătu în picioare în tot acest timp şi de la un moment dat i se păru că celălalt lungeşte discuţia dinadins.

O făcea dinadins sau pur şi simplu nu vedea nimic rău în asta? Ar fi stat la fel de liniştit de vorbă la telefon şi dacă Oniţoiu, Marinescu, Petcu sau oricare altul dintre cei doisprezece din Ceome ar fi aşteptat în picioare lângă colţul biroului lui, lăsându-se de pe un picior pe altul şi strângând banii în palma asudată de nerăbdare? Nu era deloc sigur, dar bănuiala îl ţinea încordat ca un arc, la fel ca în timpul „discuţiei“. O fac dinadins? se întrebase atunci – el la mijloc, pe-un scaun, ei în jurul mesei prezidiului – nelipsita pânză roşie, nelipsita carafă pe jumătate plină şi alături, pe tavă, două pahare de apă. Şi aceeaşi introducere obligatorie pe care fiecare dintre ei o repeta înainte:

— ...bineînţeles că nu ne amestecăm în problemele dumneavoastră personale...

— ...să nu luaţi în niciun caz întrebarea ca o imixtiune în lucruri care nu vă privesc decât pe dumneavoastră...

O fac dinadins? se întrebase (în grabă, în panică), pregătind răspunsul. O făcuseră dinadins ca să-l umilească sau pur şi simplu îşi dăduseră şi ei liber frâu curiozităţii omeneşti pe care totdeauna o stârneşte un asemenea subiect (divorţul lui era, la vremea aceea, una din noutăţile instituţiei) şi plăcerii nemărturisite pe care totdeauna ţi-o dă posibilitatea de a stăpâni – şi câteva clipe, măcar – sufletul aproapelui?

Nu, nu ştia dacă o făceau, dacă o făcuseră dinadins, dar, oricum, n-avea de gând s-o mai înghită şi p-asta. Aşa că, fără să scoată niciun cuvânt, dădu să plece, dar chiar atunci Chiran puse jos receptorul.

— Ei, dacă ai familie, ai bătaie de cap... ai semnat în amândouă? Tu probabil ai cam uitat cum e şi de-asta îţi pierzi atât de iute răbdarea...

Şi râse larg, cu toată gura, dezvelindu-şi dinţii sănătoşi (doar puţin îngălbeniţi de tutun şi de tartru) şi măselele fără nicio plombă.

Iar el primi şi replica asta tot nepregătit, simţind că roşeşte după căldura obrazului. La dracu, la dracu, la dracu, mâine-poimâine fac patruzeci de ani şi încă nu sunt în stare să dau cuiva un răspuns cum îl merită.

Şi intrase furios la el în birou şi ceruse o ţigară, deşi ştiau cu toţi că se lăsase.

— Ei, cum a fost... i-ai zis şi tu ceva? îl întrebară.

— Ce să zică el – el e băiat subţire... Să se pună c-o ţoapă? spusese înţelegătoare madam Sonia şi trecuse, legănându-şi şoldurile, spre reşou, să vadă dacă nu fierbe cafeaua.

Cum de te simt oare ei, cum de te miros atât de repede că nu eşti de-al lor? Poate la fel cum îi simţi şi tu – după intonaţie, după cum nu se pierd în excese de politeţe, după cum articulează cuvintele, după cum stau pe ei hainele, ţepene ca o armură, după plusul lor de vitalitate, în ultimă instanţă. Măcar să fie cinstit cu el şi să o recunoască, nu e nimic altceva decât un plus de vitalitate, vigoarea şi rapacitatea şobolanilor de elită, cei din clasa alfa: cu blana lucioasă, cu ceafa revărsată, cu fălcile mari, cu mai multe locuri de hrană, cu mai multe femei – nişte adevăraţi Chirani. (A citit el pe undeva, nu mai ştie exact pe unde, că există şi la şobolani clase sociale.) Iar el (el, care acum câţiva ani era sigur c-o să ajungă şi el un şobolan alfa) simte de la un timp ceva, ca un clopot de alarmă. Nu, n-a coborât şi ultima treaptă, dar ochiul lui desluşeşte mereu semne îngrijorătoare; nu cumva e pe cale să devină un paria, un şobolan omega, slab şi stresat, cu boli profesionale (muşcături, astenie), lipsit de femeie şi care face avansuri celor din clasa alfa? Şi-şi aminti cu câtă grabă îi tradusese lui Chiran textele din engleză ori de câte ori acesta i le ceruse – îl îndemnase chiar să-i mai aducă, explicându-i că pentru el este un plăcut exerciţiu de limbă – şi conversaţia atentă pe care i-o făcea când se întâlneau în maşină.

Aruncă încă o privire la ceas, mai trecuseră zece minute, atât, numai zece – şi făcu iar câţiva paşi între uşa balconului şi bibliotecă. Nu deschise geamul (deşi o gură de aer i-ar fi făcut bine) şi nu ieşi nici pe balcon, părul îi era încă umed de la duş şi, ca de obicei, se temea să nu răcească.

— Când trăieşti de unul singur, nu-ţi poţi permite să nu ai grijă de tine, îi explica uneori Veronicăi, pe un ton de scuză.

— Oh, înhăimuratule, zicea ea, ridică-ţi şi gulerul, pune-ţi şi căciula...

Şi îşi freca, râzând, obrazul de-al lui, cu calineria ei obişnuită, şi-l privea, sigură pe sănătatea eternă a celor douăzeci şi patru de ani şi pe întreaga familie din Vatra Luminoasă care i se învârtea în jur de cum se plângea c-o doare măseaua.

— Când trăieşti de unul singur, nu-ţi poţi permite să n-ai grijă de tine, îi repeta el, grav.

Atunci ea tăcea, dar în privirea aţintită spre el putea – dacă vroia – să citească aceeaşi întrebare:

— Cine te obligă să trăieşti singur? Nu ştii că eu am ajuns deja în anul trei şi că jumătate din colegele mele sunt măritate?

Nu, ea nu-i înţelegea spaima de boli, aşa cum nici nevastă-sa nu i-o înţelesese; nevastă-sa, care în fiecare duminică dimineaţa îşi spăla părul şi pe urmă pleca, chiar şi pe ploaie, chiar şi pe ninsoare, să se coafeze. Cât despre ipohondriile lui, la început fuseseră doar subiectul unor glume între ei doi, pe urmă ea îşi construise, pornind de la ele, un adevărat monolog pe care îl tot relua în faţa prietenilor: şi-l imagina, între altele, dormind cu fesul în cap, cu vată în urechi şi cu ciorapi de lână în picioare.

A trecut destul timp până să-şi dea seama că, vorbind despre el, în ultimii lor ani comuni, ea nu-l mai prezenta decât în posturi ridicole, nu mai amintea decât fapte care lui îi erau dezagreabile; iar când se aflau în lume, îi arunca mai tot timpul ironii tăioase, cu totul altfel decât cele de la început (şi pe vremea când era doar o puştoaică avea un gen de răceală ironică, datorită căreia părea mult mai matură). Din discreţie sau din făţărnicie, el a păstrat până în ultima lor zi aparenţele.

— Rufele murdare se spală în familie, obişnuia însă să-i strige la fiecare întoarcere acasă, de cum punea mâna pe clanţă.

Dar, dintre toate lucrurile pe care ea le divulgase despre el, unul singur nu i l-a iertat multă vreme: povestise cum o punea să cumpere prezervative, motivând că lui îi e ruşine de vânzătoare. Ani de zile se simţise ca jupuit de viu ori de câte ori îşi amintea acest amănunt (care, de altfel, nici nu se referea decât la o perioadă îndepărtată a intimităţii lor, poate chiar la primul lor an de căsnicie).

— Ce poţi să mai speri de la o femeie care te vinde în felul ăsta?... Poţi să trăieşti liniştit lângă ea, poţi să mori? îi striga, tremurând, cu părul lipit pe frunte, cu obrajii înfierbântaţi.

— Ai un talent nemaipomenit să dramatizezi orice fleac... orice bărbat ar înţelege că a fost o simplă glumă, dar tu... zicea ea, răsfrângându-şi dispreţuitoare buza de jos şi ridicând imperceptibil din umeri.

Această străduinţă de a-l vorbi neîncetat de rău era o defulare a nemulţumirilor ei reale – reacţie normală pentru o fire mai sănătoasă, deci mai directă şi mai răzbunătoare – sau, după cum bănuieşte el uneori, o mişcare calculată precis, un gen de propagandă menită să o justifice în caz de despărţire? Ar fi interesant de ştiut, numai că interesul lui pentru ea a murit şi imaginile, atât de dese, care-i revin – numai pentru că ea reprezintă singura experienţă dusă până la capăt a tinereţii lui – sunt neutre şi decolorate, strict informative.

Şi totuşi, chiar în clipele când striga la ea (şi poate tocmai din cauza asta striga la ea, cine ştie?), el se simţea, în sinea lui, vinovat că e aşa cum e. Întotdeauna avusese o senzaţie de nemulţumire pentru eşecurile lui; ori de câte ori dăduse greş cu ceva, ori de câte ori se simţise ridicol, îl încercase nu furia împotriva celorlalţi, ci o senzaţie insuportabilă de vinovăţie. Şi fiecare mic incident – chiar o frază voit grosolană, ca a lui Chiran, chiar un mic amănunt ca acela cu prezervativele – i se amplifica peste măsură în minte. Era susceptibil şi suspicios şi totuşi gata mereu, el, cel dintâi, să se scuze. Cine oare şi cât de demult sădise în el nemulţumirea că nu e aşa cum trebuie?

Şi-acum, toate micile incidente ale zilei, topite în liniştea nefirească, pustie a casei, a după-amiezii goale în care nu era în stare să-şi umple timpul, îi veniră vag, de departe, tot ca o amintire a vinovăţiei lui esenţiale. Nu, nu-şi dusese cum trebuie viaţa – aşa ceva i se părea că a citit în privirea lui Chiran, în privirea celorlalţi; şi, în sinea lui, era gata să o recunoască. Dar nu vroia să stăruie mai mult asupra acestui gând, îl ştia, ajungea, îl ştia... Simţea numai o dorinţă nestăpânită să-şi aprindă ţigara. Şi, cum era la doi paşi de bibliotecă, răsuci cheia în broasca de la bar, întinse mâna spre raftul de sus unde păstra, alături de un Johnny Walker, luat la negru, un Kent pentru Veronica – cât umblase şi după el când tot oraşul duhneşte a Kent, nu-i şi ăsta un semn al nereuşitei? –, îl desfăcu în grabă, de parcă asta i-ar fi fost salvarea, şi se trânti în fotoliu.

— Tufişurile astea (zisese Cosmovici, atunci), care nu ştiu cum se cheamă, îmi amintesc de copilăria mea. Grădina publică, peste drum de Cercul Militar, lângă primărie... după ce ploua, acolo găseam melcii. Când le văd, în prima secundă mă bucur şi-acum, probabil le asociez cu melcii...

(Bobiţele albe, care pocneau, mustoase, c-un zgomot scurt, atunci când le strângeai între degete. El, stagiar în primul an de serviciu, arătând chiar mai tânăr decât era, ceea ce nici mort n-ar fi vrut să recunoască: cu tuleie rare pe obraji, cu pantalonii prea lipiţi de picior, cu nasul cârn, acoperit de pistrui vara, cu mişcări exagerat de libere care se voiau sportive. Strecurând şi el, îndrăzneţ, câte o frază, în timp ce se apleca să culeagă bobiţele albe şi trandafirii din tufişurile proaspăt tunse care îngrădeau perimetrul de iarbă. Le culegea doar să mai facă ceva – suporta greu plimbarea la pas, liniştitoare, prin curtea interioară. Dar îi plăcea zâmbetul maliţios şi timid al lui Cosmovici şi mersul lui şovăitor pe picioarele subţiri şi înalte – pe catalige.)

— ...Ironia sorţii, ricanase Cosmovici, uitându-se neliniştit la nenumăratele ferestre ale clădirii. (Începea să-i apuce panica întoarcerii în birou.) Ironia sorţii... acum cincisprezece ani, primul meu şef mi-a vârât subiectul ăsta pe gât pentru teză. Nu-mi plăcea, dar, cum împlinisem douăzeci şi trei de ani, mi-am zis că până la douăzeci şi şase pot să-mi pierd trei ani din viaţă în felul ăsta. După opt luni m-au scos, după altele câteva am intrat aici, celelalte trebuie să le ştii, nu cred că au omis să ţi le spună. Acum sunt convins că niciodată n-am să ajung s-o mai termin...

Avea exact vârsta mea de azi, îşi zise el, ridicându-se brusc din fotoliu şi stingându-şi la jumătate ţigara. Avea exact vârsta mea, câţiva ani în plus, tot acolo. O, îşi zise, învârtindu-se prin cameră fără rost, neştiind de ce să se apuce, temându-se să deschidă uşa balconului, să nu răcească, dar, mai ales, vrând cu tot dinadinsul să-şi gonească amintirea lui Cosmovici din minte. Poate aş naviga mai uşor prin panica mea dacă nu mi-aş şti aşa bine modelul, dacă nu l-aş fi discutat, ani de zile, cu ceilalţi la cafea, cu o uşoară compătimire şi curiozitate – aşa cum mâine sau poate chiar azi mă discută alţii pe mine. Ca şi când m-ar fi atras irezistibil de-atunci, ca şi când, temându-mă, mi-aş fi modelat dinadins, după a lui, viaţa.

Sau poate există oameni care îţi apar ca o prefigurare a ceea ce ai să fii tu peste zece-douăzeci de ani şi, chiar atunci când îi priveşti cu neînţelegere şi faci glume pe seama lor, în adâncul tău dacă ai privi (dar nu vrei), ţi-ai recunoaşte asemănarea şi spaima.

Începuse să-l doară capul uşor, dar părul i se uscase. Căldura şi enervarea şi drumurile şi aşteptarea asta imbecilă, totdeauna îi era de-ajuns să aştepte, chiar un lucru indiferent, ca să-l cuprindă o uşoară nelinişte. Isterie muierească, îşi zise; de fapt, ce s-a întâmplat ca să mă perpelesc de două ore întregi? mai nimic, chiar nimic: am întârziat la serviciu, ceea ce alţii fac sistematic fără să li se întâmple mare lucru, ăla cu cotizaţiile mi-a aruncat dinadins nişte grosolănii, ceea ce-i stă în fire, şeful m-a anunţat că de luni voi lucra la Compartimentul patru, ceea ce înseamnă că aveam poziţia cea mai proastă din tot biroul, numai că şi lucrul ăsta îl intuisem de mult şi poate de-asta nici nu prea aveam chef de ei în ultima vreme. Cât despre ce mi-a povestit Anton despre Veronica, haida-de, o pură copilărie...

Şi, fără să se mai uite la ceas, aşa cum era, în picioare, făcu maşinal numărul de telefon, cu gândul în altă parte; doar când el începu să sune, îşi aminti că pe ea o căuta, o căuta ca să... Şi-şi auzi inima bătându-i repede peste liniile sunetului. Şi pe urmă vocea moale, bătrână şi prevăzătoare cu care o mamă răspunde bărbatului necunoscut care seara îi caută, la telefon, fata:

— ...N-a venit încă...

Şi el îi mulţumi, puse cu grijă receptorul în furcă şi pe urmă, dându-şi drumul la furie, înjură cu jumătate de glas tot timpul cât îşi schimbă cămaşa şi pantalonii şi cât îşi căută cheile, pe care nu-şi amintea unde le lăsase.

— ...mai sună-mă acuma şi tu, zise, privind aparatul cu duşmănie.

Şi trase uşa cu putere după el şi coborî scările întunecate în goană, de parcă l-ar fi alergat cineva din urmă.

*

Şi iar urca treptele şovăind, oprindu-se din loc în loc să-şi mai tragă sufletul, şi umbra de pe scară, din dreptul primelor etaje, se făcu, pe nesimţite, penumbră. Şi pe urmă, brusc – întuneric. Nicio uşă deschisă mai sus, aşa cum spera, nicio brichetă sau un chibrit aprins în mâna cuiva care să coboare scara, nicio lumină fugară la cuşca liftului (de două săptămâni în revizie). Întuneric beznă – atât de negru şi de compact, încât simţurile lui îşi pierdură memoria şi piciorul începu să îi şovăie: dacă la pasul următor are să se rostogolească pe scară?

Bâjbâi cu palma peretele, îndelung, până reuşi să dea de balustradă şi, ţinându-se temător de ea, trăgând cu putere în piept aerul puturos dinspre ghenă, sui, din ce în ce mai împleticit, ultimele trepte.

Şi iar vârî cheia în broască şi, cu genunchiul îndoit (pentru că în mâna cealaltă ţinea sacoşa de plastic cu salamul şi pâinea), împinse uşa încet şi pe urmă o dădu de perete.

Al cui să fie romanul din care îi revine o scenă în minte – un gentleman englez, aflat singur în junglă, îmbrăcându-se aşa cum cerea eticheta înainte de lunch sau de dinner – în timp ce desface nerăbdător pachetul de parizer pe un colţ al mesei din bucătărie şi-şi vâră prima felie în gură?

Probabil că nici nu l-a citit, a asistat doar la o discuţie despre el, pentru că în clipa asta (când mestecă lacom) îi răsună foarte clar în urechi glasul sfredelitor (ca totdeauna când era entuziast) al nevestei şi pronunţia ei graseiată; şi, printre râsetele celorlalţi, chicotitul (voit tâmp) al lui Romaşcanu care (trebuie să fi fost uşor pilit) se străduia să dea o turnură comică întregii discuţii:

— ...excentric, pufnea Anton, vârându-şi faţa triunghiulară şi nasul mare în paharul cu vin. Englezii sunt maniaci şi excentrici, aşa am citit noi în Jules Verne şi de fapt aici ar fi toată problema... Să ştim dacă englezii mai sunt maniaci şi excentrici, pentru că Jules Verne a murit şi niciunul dintre noi n-a ajuns între timp în Anglia.

Da, îşi zise, strângând, cu mâna făcută căuş, firimiturile împrăştiate pe muşamaua portocalie şi aruncându-le, dezgustat, în chiuvetă. Da, îşi zise, s-ar părea că avea totuşi ceva în cap autorul romanului (sau ce-o fi fost) care mi s-a părut atât de nesărat în seara aceea. Acum îmi aduc foarte bine aminte cum stăteam nerăbdător pe un scaun, cu paharul plin de votcă alături, şi căscam de-mi rupeam fălcile.

— ...mie la şapte şi un sfert mi-au şi luat condica, mormăiam, din când în când.

Dar ei nu mă băgau în seamă, se îngrămădiseră toţi pe canapea, numai Romaşcanu se plimba, ca un cocostârc, de la un capăt la altul al camerei.

Şi, bineînţeles, am fost sigur că, după ce am să închid uşa de la intrare, zicând acru:

— ...atunci pe sâmbăta viitoare, la mine... ei au să înceapă să comenteze graba mea de a pleca, semn evident de îmbătrânire, ca şi mersul, de altfel.

— Ai observat, nu? au să spună, că din spate, dacă îl vezi, mai ales când vine de la serviciu şi e cu servieta în mână şi-şi târşeşte picioarele, seamănă cu taică-său perfect – de câteva ori i-am şi confundat.

Da, îşi zise, scoţând pe pervazul geamului restul de parizer (frigiderul i-l lăsase nevestei, ca şi maşina de spălat şi televizorul), ceva-ceva tot a avut în cap ăla care a scris-o. Pentru că altfel nu m-aş simţi aşa ruşinat, nemulţumit sau dracu ştie cum ori de câte ori sfârşesc de înfulecat singur în bucătărie; ca şi când am pierdut ceva, ca şi când ceva nu e regulă.

Şi dădu să-şi vâre degetul în gură, dar se opri la timp, smuci sertarul, răscoli îndelung şi, în fine, găsi o scobitoare.

Oare toţi oamenii au defectul ăsta, să se vadă cumva din afară aşa cum se vede el în timp ce stă tolănit în fotoliul cu braţul descleiat, mestecând între dinţi scobitoarea? Până când îşi pierde răbdarea, întinde mâna şi ia o ţigară – atât, numai una, la urma urmei tot a desfăcut pachetul –, o aprinde şi o fumează încet, silindu-se să nu tragă în piept, cu un ochi închis de atenţie, pe jumătate.

Aşadar, privindu-se din afară – cum arăta acum nici două ore în staţia de lângă parc a autobuzului. Părând, ca totdeauna, de departe un băieţel: un băieţel într-un bluzon albastru, cu gulerul strâmb de grabă, cu servieta (o luase din neatenţie, era prea furios că nu s-a abţinut s-o sune pe Veronica) ţinută neglijent între picioare. Un băieţel de-acum îmbătrânit – gata. Sub ochii codaţi i se lasă pungi, părul zbârlit e tern, fără luciu, fire albe, atâtea, îi ţâşnesc la tâmple.

Blocurile dimprejur, artera, parcul chel cu copăcei plantaţi de curând, toată strălucirea rece din ultima jumătate de oră a zilei, înainte să se întunece; şi fata de-alături, vecina lui de la doi, care sporovăieşte repede-repede (cum zicea c-o cheamă? Geta... Gina...?).

Da, iată-i rezemând amândoi gărduleţul parcului (aerul are lumina roz-gălbuie, sidefată a după-amiezelor de vară senine; şi o aripă roşie, orbitoare te acoperă brusc dacă te-ntorci cu faţa spre soarele care apune). Rezemând gărduleţul de fier şi conversând alene, spunându-şi banalităţi şi doar el fiind conştient de lucrul acesta şi de lenea care abia îl lasă să deschidă gura. Pentru că ea e (într-un mod chiar prea evident) bucuroasă c-au antamat o discuţie; şi, scuturându-şi buclele arămii (care contrastează în lumină cu cărarea neagră din creştet), tocmai îi reproşează, în glumă, bineînţeles, că niciodată nu-i reţine figura, că mereu, ori de câte ori se întâlnesc – pe scară, la lift sau în staţie –, se vede silită să îl salute prima.

— ...printre blocuri nu-s decât două staţii până la Complex... spune, ca încheiere, pe un ton care se vrea firesc.

Dar nu e.

Iar el o priveşte o secundă, două, nedumerit, făcând un efort să înţeleagă ce-a vrut de fapt să spună. Ea şi-a întors de la el obrazul proaspăt şi plin şi priveşte, dintr-odată foarte atentă, mulţimea care se îndeasă şi vociferează în jur; ba chiar face câţiva paşi pe loc, ca şi când şi-ar fi pierdut răbdarea.

E mărunţică, şi cu saboţii ăştia foarte înalţi din picioare lui abia îi trece de umăr; dar cordonul lucios de lac, bine strâns pe talie, îi scoate în evidenţă sânii neaşteptat de mari sub bluza scămoşată şi şoldurile conturate precis prin fusta verde, de supraelastic.

E sigură deci că şi el merge tot la Complex, după cumpărături – altfel unde să mai pleci în oraş la ora asta? Şi trebuie să-şi fi adunat toată îndrăzneala ca să-l invite să facă amândoi drumul pe jos, împreună.

Aşa că, uşor înduioşat, el se urneşte din loc, fără o vorbă.

Neliniştea i-a dispărut şi chiar şi lucrul acela care l-a obsedat atâta timp: senzaţia că viaţa adevărată trece pe lângă el (aproape şi totuşi departe), că ar trebui să facă un gest, un salt, să-şi repeadă mâna ca s-o apuce – şi, uite, nu e în stare.

— Pentru zilele astea ar merita să pleci undeva, să-ţi faci de cap, să te pustieşti, orice, numai să nu-ţi iroseşti vremea, se pomeneşte însă spunându-i.

Poate numai din cauză că se obişnuise s-o spună.

Iar ea îi aruncase imediat privirea aceea dintr-odată bănuitoare şi nemulţumită a femeilor când li se pare că sunt luate prea repede şi aşa cum nu se cuvine; şi până la Complex turuise din nou tot timpul, iar el nu-şi mai dăduse silinţa să o asculte.

(Şi, cu toate acestea, niciun cuvânt despre ea Veronicăi – mâine sau când au să se vadă. E totdeauna de-ajuns să simtă în vorbele lui prezenţa altei femei pentru ca zâmbetul să i se strepezească pe faţa blondă şi, sub sprâncenele pufoase, privirea ochilor prea deschişi să-i devină dintr-odată piezişă şi pânditoare. Măgulit şi puţin speriat, el ar încerca să abată discuţia în altă parte, temându-se, din cauza tăcerii ei posace şi ameninţătoare, că după-amiaza lor este categoric stricată. La un moment dat, uitând sau doar pierzându-şi răbdarea, ar întinde mâna să-i mângâie perfid sânii sau pulpele; atunci ea îl va îndepărta cu furie, cu ură chiar, îngropându-l sub un potop de vechi reproşuri; iar el nici măcar n-ar mai încerca să se apere, şi-aici doar el e singurul vinovat, el, care, la început, a lăsat-o cu nonşalanţă să sufere din cauza fostei neveste şi a legăturilor pasagere.)

Deci niciun cuvânt despre Gina Dumitrescu, vecina lui de la doi, cu care s-a întâlnit în staţie, întâmplător, acum o oră. Dar mai ales niciun telefon Veronicăi – în privinţa asta, măcar, era hotărât: la urma urmei, ea a făcut la petrecere ce-a făcut, ea trebuie deci să dea telefon, să aibă remuşcări, să-i fie teamă, să vină să se explice.

De altfel, aşa cum stă tolănit în fotoliu şi trage cu regret ultimele fumuri, evită să se gândească la petrecere, aşa cum evită să se gândească la Veronica: dacă a ajuns acasă sau nu, dacă l-a sunat în lipsă, aşa cum ar fi fost normal, doar nu s-au văzut de două zile. Evită pur şi simplu să se gândească: sporovăiala Ginei în timp ce au stat amândoi la coadă la pâine, drumul tihnit pe jos, până acasă, bărbaţii care jucau table la mesele puse sub umbrar, lângă scară, mirosul amestecat de regina-nopţii şi de trandafiri lângă blocurile cu patru etaje, ferestrele bucătăriilor luminate pentru cină, mamele care îşi strigau din balcon copiii, palma umedă şi fierbinte a Ginei când şi-au luat la revedere, ceva din toate astea, nu ştie nici el ce, l-a liniştit deodată.

Se simţea din nou instalat într-o nepăsare firească.

Şi, cum era prea devreme ca să se culce, iar ţigara se terminase, se ridică alene, trase lângă pat telefonul, scoase din servietă agenda şi începu s-o răsfoiască.

Pipăindu-şi bărbia cu degetele, trecându-le, maşinal, în răspăr, ca să audă zbârnâitul firelor prea lungi (de grabă, în dimineaţa asta nu apucase să se mai radă), şovăia, neputându-se hotărî la cine să sune. Mai simplu ar fi fost să vorbească tot cu prietenii vechi şi cam aşa şi făcea de obicei, ferindu-se să-i deranjeze la orele de siestă, de somn, la serial, la telecinematecă.

— Salut, bătrâne! striga vesel, de cum le auzea vocea în receptor.

Cu toate că, în sinea lui, era nemulţumit: iată încă o ocazie în care putuse să-şi verifice firea comodă şi laşă. Oricare altul, trecând peste neplăcerea sau falsitatea primei discuţii, ar fi telefonat unor cunoştinţe recente, încercând să-şi înnoade alte relaţii.

Căci, ce puteau să facă vechii lui prieteni decât să-l invite la ei?

Aşa că, la ora convenită, cu punctualitatea lui proverbială, cu duşul proaspăt făcut, cu cafeaua băută, cu costumul bun (celălalt, adică nu cel de serviciu) şi cu o cămaşă pe cât se putea mai festivă, se îndrepta înspre vizită (relaţii statornice şi multiple observase pe vremuri la prietenul lui, Romaşcanu).

În aceste case în care ani de zile intrase cu nevastă-sa sau cu nevastă-sa şi Cosmin se ducea totdeauna singur.

Istoria divorţului lor (colportată, relatată din câteva unghiuri de vedere) şi noua lui stare civilă stăruiau încă în aer, păstrând atmosfera puţin încordată; el simţea totul de la uşă, de când întindea buchetul de flori şi cutia de bomboane sau sticla de băutură învelită în foiţă albă – cheltuielile lui de reprezentare erau acum mai mari decât înainte şi, la un moment dat, se văzu silit să se întrebe de ce îl costau atât vizitele. Ajunse astfel la următoarele explicaţii: 1) nemaiexistând nevasă-sa, care planifica bugetul între chenzine, el îşi lăsa, frâu liber dorinţelor de risipă, mult timp refulate; 2) fără să-şi dea seama, încerca, de fapt, să cumpere din prima clipă bunăvoinţa vechilor amici şi să le stăvilească, într-un fel, privirile în care se amestecau – într-o proporţie mereu variabilă – reprobarea, curiozitatea, invidia şi mila.

Crisparea tuturor dispărea destul de târziu, „micile lui atenţii“ sporind, de fapt, artificial, solemnitatea; soţia prietenului se scuza că n-a apucat să se schimbe (o găsea fie în blugi, fie într-o rochie de casă) şi se înfunda repede în bucătărie, de unde apărea după un timp cu gustările. Felul în care, mai totdeauna, îi lua pe nepregătite pe ceilalţi lui personal îi displăcea; evident că el şi cuplul lui de prieteni acordau o importanţă diferită vizitei: pentru el însemna „ieşirea în lume“, pentru ei – o întâlnire cu cineva apropiat ca o rudă, pentru care deci nu merită să te deranjezi din cale-afară.

Faptul că nu o mai simţea pe nevastă-sa alături (posacă sau nervoasă cum fusese în ultimii ani) îi dădea, la început, o senzaţie de uşurare şi pe urmă impresia vagă că ceva nu e în regulă. Da, era singur.

Putea însă, uitându-se la cei doi, să vadă cât de mult seamănă (în anumite momente) căsnicia lor cu fosta lui căsnicie; putea să vadă (chiar vedea, cu o nemărturisită plăcere) cum s-a fanat între timp nevasta prietenului, cum i-a crescut fundul sau cum se contrazic din orice în faţa lui (a unui ochi străin, adică).

Dar – şi acum începea să-i privească cu un fel de fascinaţie, de mică invidie – iată, pare să mai fie ceva în plus (faţă de căsnicia lui), care face ca această corabie (cu lemnul mâncat de cari, cu pânzele ponosite şi sfâşiate) să străbată, umilă şi perseverentă, oceanul; iată că, în ciuda nemulţumirilor reciproce (e de-ajuns ca unul să iasă din cameră pentru ca celălalt să-i strecoare, în şoaptă, ce are pe suflet), în ciuda răfuielilor zilnice, au să ajungă, împreună, până în ultimul port, evitând, mai presus de orice, naufragiul.

Era mai bine ca ei? Era mai bine ca el? N-ar fi ştiut ce să spună. Aşa că urmărea mai departe, docil şi neutru, Colombo la televizor, campionatele europene de fotbal, pe Nadia Comăneci şi Wimbledonul; după ce se terminau şi gazda închidea sonorul, în timp ce imaginile dintr-o fabrică sau concursul unor ansambluri de amatori îi urmăreau, din orice colţ al camerei s-ar fi aflat, goleau la rând paharele de vin sau de votcă, dându-şi drumul, încet-încet, ca pe vremuri. În cameră se făcea din ce în ce mai cald, obrajii lui se îmbujorau uşor, ceva – poate sufletul lui chiar – se întindea, răsfăţat şi recunoscător, ca o pisică primită iarna în casă. Se bucura recunoscând în jurul lui o familie (cei doi băuseră şi ei destul, el putea deci să-i înconjoare umerii cu braţul şi ea să-l privească matern, aranjându-i cămaşa), se bucura că i s-a şters cu buretele vinovăţia şi că lumea fărâmiţată putea din nou să se închege?

Nu ştia nici el de ce, dar, cu paharul de alcool în mână şi cu picioarele tot mai nesigure, se auzea perorând, luându-le celorlalţi vorba din gură. Da, se simţeau cu toţii ajunşi la o vârstă de răscruce a timpului lor. Semnele din afară, ecourile care îi ajungeau (chiar şi pe el, care nu-şi statornicise încă obiceiul bărbătesc de a citi ziarele dimineaţa şi care închidea, pe cât putea, radioul şi televizorul) erau ameninţătoare – cu atât mai ameninţătoare cu cât le percepea nebulos. Da, conchidea el, toate schimbările erau ale lumii întregi. Toată lumea trecea, odată cu ei, în această nouă vârstă dincolo de care speranţele se împuţinaseră. Iernile erau lungi şi zăpada ţinea doar trei zile, atât cât ţine orice minune; primăverile aproape nu mai existau, verile erau scurte şi ploioase. Intraseră pe rând în casele noi, cu un entuziasm scurt, cu drumuri prea lungi, cu rate. Şi zvonurile astea de reorganizare... Nu, nu era vorba numai de el, repeta, pronunţând cu tot mai mare dificultate cuvintele; dacă vrei, poţi să te uiţi şi împrejur, la ceilalţi, viaţa e mai grea decât înainte.

Târziu, spre miezul nopţii, îşi lua în sfârşit la revedere; primii paşi îi făcea înviorat de răcoarea nopţii, privind visător ochiul dilatat al semaforului, la răscrucea străzilor prost luminate. Era împăcat cu sine, ca şi când şi-ar fi îndeplinit cum trebuie datoria. De aceea aştepta cu răbdare în staţie, la început; pe urmă se lăsa de pe un picior pe celălalt, pe urmă începea să se învârtă pe loc, smucindu-şi nervos gâtul. Peste vreo oră, după ce scăpase, în fine, din maşina aglomerată, după ce urcase scările, şovăind, vâra cheia în broască şi deschidea uşa garsonierei încremenite. Era încă destul de ameţit ca să adoarmă buştean imediat şi să se trezească înjurând, morocănos, dimineaţa, când suna ceasul.

Parcă sunase şi-acum cineva? Stătea, nehotărât, cu agenda în mână, încercând să-şi dea seama dacă era soneria sau telefonul. Nu, nu era telefonul şi constatarea îl irită, îl înverşună împotriva celui care îl deranjase. Totdeauna răspundea acru când aştepta un telefon de la Veronica şi-şi dădea seama că altcineva e cel care îl caută.

Aşa că mai rămase un timp în fotoliu, crispându-se ori de câte ori auzea din nou soneria, mai ales după o pauză mai lungă. Cine putea fi? Lumina sau şedinţă de bloc duminică dimineaţa sau poate i-a inundat pe cei de dedesubt – şi mestecă între dinţi o înjurătură; nu puteai să aştepţi altceva la ora asta.

Dar între timp îşi pierduse răbdarea şi începuse să umble prin cameră, de colo-colo; şi cum ştia că zgomotele mici pe care el le stârnea în garsonieră răzbăteau ca un foşnet viu până la cel din faţa uşii – care deci o să se înverşuneze să sune – şi cum n-avea vizor, se dădu bătut.

Descuie yala cu un gest smucit şi-şi scoase capul prin deschizătura uşii – mai exact, o jumătate de obraz morocănos –, doar atâta.

— ...ce făceai?... dormeai? chicoti Gina (sau Geta).

Dar şi mai uimitor decât prezenţa ei în faţa uşii era faptul că cineva se îndurase să pună în fine becuri la scară. Era lumină şi el se uită pe rând la uşile vecinilor, lăcuite gros şi strident, în diferite nuanţe, la plăcuţele metalice, unde li se înscria, mare, cu înflorituri, numele, la lămâiul prăfuit dintr-un colţ, la ghivecele cu muşcate şi cerceluşi, rânduite lângă zid, pe trepte, la coperţile de Femeia şi Flacăra, seria ilustrată, decupate şi lipite pe perete, simetric (două tinere în costume naţionale, la braţ, zâmbind ca la fotograf, cu buzele lor rujate şi cununile de spice aşezate pe părul lins; un grup entuziast de copii în slip care aleargă spre mare cu gurile larg deschise – spuma albă linge nisipul şi-n spate se profilează, uşor de recunoscut, blocurile de la Mamaia; hotelul nou de la Cotă, deasupra căruia ninge întruna – în depărtare, siluete cu schiuri pe umăr).

Totul era ca de obicei, ca înainte să se stingă lumina: şi pânzele de păianjen, firave şi lungi, care palpitau pe tavan ca nişte fire de alge duse de apă, şi izul de coteţ de găini care venea dinspre ghenă (proiectantul uitase să pună fereastră pentru aerisire şi uşa nu se închidea niciodată bine). Iar el se uita, vag neatent, cu aceeaşi senzaţie amestecată de dezamăgire (pentru că totul e aşa cum l-ai lăsat) şi, în acelaşi timp, de plăcută încredere în stabilitatea eternă a lumii – senzaţia cu care treci în revistă obiecte pe care le ştii de-o viaţă atunci când te întorci după luni sau ani de absenţă acasă.

— ...dormeai chiar de la ora asta? insistă Gina, râzând, ea ştia de ce, cu toată gura.

N-ar fi trebuit să o facă, pentru că o carie măruntă îi rodea dintele din faţă. Iar obrazul, observă el în treacăt, arăta la fel de rotund ca acum trei ore – dar mult mai puţin proaspăt: putea fi însă şi gălbejeala luminii.

— Nu dormeam... cum să dorm de la ora asta, mormăi morocănos.

Şi, fără să iasă nici acum ca lumea în prag, deschise uşa încă puţin, invitând-o, doar cu un gest al capului, să intre.

— Nu, nu... se opuse ea, gesticulând cu vioiciune, mişcându-şi mânecile largi ale capotului.

Avea un capot matlasat, roz, prea gros pentru vremea asta, dar nou-nouţ, părând să-l fi pus doar o dată până acuma. Oarecum în genul celui pe care cu zece (treisprezece?) ani în urmă nevastă-sa îl primise, cadou de nuntă, de la un văr al lui din Canada. (Văr de-al doilea, pe care el nici măcar nu-l declarase vreodată – aproape nu purtau corespondenţă; şi totuşi, în ultima vreme, cei de la personal păreau să-l ştie, el, unul, simţise, era aproape sigur de asta.) Atâta doar, acel capot matlasat al nevestei lui era alb şi avea aplicate flori negre şi panglici de catifea la buzunare; iar materialul era şi el, evident, de altă calitate.

— Te rog, repetă el cu glasul asprit, deschizând încă puţin uşa.

— ...Nu, nu... se încăpăţâna ea, chicotind drăgălaş. Nu, nu... n-am venit pentru asta. N-are rost, nu te reţin nicio clipă, continuă, pe un ton de reproş.

Îi surprinsese privirea neliniştită în susul şi în josul scării. Femeile numesc aşa ceva laşitate, dar el spunea de obicei că are oroare să se dea în spectacol; poate aşa fusese firea lui dintotdeauna, poate aşa se obişnuise în mulţii lui ani de căsnicie. Oricum, în clipa asta era perfect conştient că discuţia lor în faţa uşii întredeschise, capotul ei matlasat, papucii înalţi, cu pampoane în vârf, ar fi fost un subiect gras pentru cine urca sau cobora prin faţa lor scara.

— ...Dimpotrivă, eu venisem să te invit, debită ea repede, dintr-odată. Ştiu că nu te uiţi la televizor, adică n-ai, dar e un film bun în seara asta, unul american, cu Judy Garland... O ştii pe Judy Garland?

Fu el singur puţin uimit auzind cât de fluent îşi argumenta refuzul; era în sinea lui atât de hotărât să refuze, încât vocea i se îndulcise brusc şi, cu tot „pericolul“ de pe scară, prinsese în palmă mâna grăsuţă a fetei, cu unghii mici şi ascuţite.

— ...Oricând în altă... eşti atât de drăguţă că te-ai gândit... nici eu nu ştiu de ce, dar toată ziua nu m-am simţit bine... altfel, să ştii că sunt mare amator de filme, oricând, în altă seară...

Chiar, de ce fusese atât de hotărât s-o expedieze? Acum, că reuşise să scape, că încordarea îi dispăruse brusc, închise fără chef în urma lui uşa. Bine că se încăpăţânase să nu intre – cum i s-o fi părut lui la prânz că e ordine şi curat în garsonieră? Scrumiera cu mucurile de ţigări răsturnată pe jumătate lângă fotoliu, ghemotoace de ciorapi murdari şi batiste ascunse printre faldurile husei, firimituri de pâine, nasturi, butoni desperecheaţi... Şi praful din colţurile bucătăriei, şi farfuriile murdare stivuite în chiuvetă...

O expediase din cauza capotului matlasat şi a papucilor roz, din cauză că s-a temut de firea ei insistentă, din cauză că nu i-au plăcut niciodată complicaţiile de genul ăsta în vecinătatea casei (să se întâlnească la lift, în faţa uşii, cu Veronica) şi nu s-a lăsat târât în aşa ceva nici atunci când atracţia era mult mai mare? Sau poate n-a plecat de-acasă pentru că mai spera să-l sune Veronica? (Cu toate că evită să se gândească la ea şi la petrecerea de alaltăieri; şi, ca să evite şi mai uşor, se îndreptă cu paşi mari spre bibliotecă, scoase sticla de coniac, începută, umplu până la jumătate paharul şi se tolăni iar în fotoliu.) Niciunul dintre motivele invocate n-ar fi stat în picioare dacă ar fi avut chef s-o facă. Dar uite-aşa lăsase să treacă pe lângă el atâtea ocazii; de ce oare nu era în stare să ducă existenţa visată a burlacului-tip? De ce oare viaţa liberă, viaţa tuturor posibilităţilor pe care o invidiase la Romaşcanu devenise haotică şi trenantă când încăpuse în propriile mâini?

Fără să şi-o mărturisească, încercase, la început, să copieze tiparul invidiat, să repete – pe cât posibil – ce observase la Romaşcanu.

Poate de asta rămăsese de atâtea ori la serviciu, în continuarea celor opt ore (cu toate că pentru preambul n-avea nevoie de aparate şi sala de documentare era de luni de zile închisă). În zilele acelea descoperi că şi alţii aveau obiceiul să mai întârzie peste program şi o oră şi ceva (poate mai mult) se duse la şuetă. Directoarea-adjunctă dădu într-un asemenea moment peste el şi făcu ochii mari văzându-l. Într-o vreme foarte îndepărtată fusese unul dintre favoriţii ei, dar, cum vremea aceea trecuse şi cum îl găsise relaxat, stând de vorbă cu secretara care căuta un foc, fu sigur că n-avea să-i interpreteze drept zel rămânerea după program.

Când dispărură cu toţii, în fine, îl năpădi atât de brusc oboseala zilei, încât luă la rând toate birourile, căutând cafea şi un fierbător. O bău încet, mâzgălind fără inspiraţie câteva rânduri, greşi un calcul, sări nişte cuvinte, o luă de la capăt; oboseala lui era mai veche şi mai adâncă, o cafea nu servea la mare lucru.

De câte ore era aici? Observă abia atunci că îi stătuse ceasul; se ridică şi sună la robot, da, se făcuse târziu, mult prea târziu. Se întoarse la masă şi se apucă din nou de lucru, agitat de o nerăbdare nouă, temându-se că mâine dimineaţă va fi mai obosit ca de obicei. În cele din urmă, apăsat de ecoul culoarelor pustii, de lălăitul unui zidar care tencuia pe undeva, suit pe o scară, de lumina sângerie care se vărsa, sticloasă şi rece, prin geamuri, pătând linoleumul, îşi strânsese hârtiile. Plecă de-acolo în vizită la părinţi, pentru că îi vuia capul de atâta tăcere.

Părinţii lui, cărora li se părea că le-a fost restituit aşa cum îl ştiau dinaintea căsătoriei: un băiat timid, nu prea descurcăreţ, căruia toate îi trebuiau pregătite. De aceea îl copleşeau cu atenţiile lor stăruitoare şi neîndemânatice, de aceea îl compătimeau pe faţă, îi atribuiau suferinţe pe care nu le avea. (Ce nenorociţi suntem cu toţii de ce s-a întâmplat, obişnuiau să-i spună fiecărui cunoscut, făcând aluzie la proaspăta lui despărţire.) De aceea îi strecurau încurajări în care stăruia o umbră de reproş:

— Lasă, de data asta ai să găseşti tu o fată bună şi o să fii iar în rândul lumii...

Ei, cu mult mai bătrâni dintr-odată şi mai înstrăinaţi; şi el, agasat şi nerăbdător, găsind că toate astea sunt un atentat la libertatea, la independenţa lui... Aşa le-o şi spunea, răspicat, iar uneori doar tăcea furios şi pleca, trântind uşa. Şi pe drum, şi seara, şi-n clipele când era ca acum, senzaţia asta ascuţită şi stăruitoare de ruşine şi neputinţă, de milă şi de vinovăţie – eh...

Se ridică din fotoliu şi-şi mai turnă un deget de băutură; nu vroia chiar să se matolească.

Rămase aşa încă un timp (poate o oră, poate mai puţin), răsfoind o carte, fără răbdare, sculându-se, din când în când, să-şi mai toarne coniac în pahar. Doar ca o durere slabă de măsea îi stăruia undeva în minte senzaţia neplăcută că îşi pierde preţioasa vreme.

Puse cartea la loc pe raft şi, fără să se mai uite la ceas, se întinse pe pat, aşa îmbrăcat cum era. Somnul îl cuprinse atât de repede, încât nici nu mai avu putere să întindă mâna şi să stingă veioza.

*

Camera este prea luminoasă, husele fotoliilor sunt albe, dulapul de lemn deschis la culoare. Cum poţi trăi în atâta lumină? Poate de-asta, mă gândesc, a şi ajuns să se îmbolnăvească.

— Am crezut că lucrurile se pot ameliora... spune Cosmovici, întorcându-şi într-o parte faţa.

Îi văd doar profilul, nasul destul de lung şi uşor acvilin, carnea uşor puhavă a obrazului în care ridurile ţes o reţea subţire, ca totdeauna pe o piele albă. Barba nerasă de mult are cenuşiul blonzilor, iar ochii îi sunt injectaţi, dar foarte albaştri. Poate par aşa de albaştri şi pentru că stă în plin soare şi eu îi apăr pe-ai mei cu palma lipită de frunte.

— ...Ce să se amelioreze, întreb, adică evenimentele, oamenii?

— ...totul, da... răspunde, nerăbdător.

Îl supără privirea mea, mă gândesc şi atunci traversez camera şi mă duc la fereastră.

Prin geam, ultimele etaje, mansarda blocului de vizavi, lucarne în care fulgeră lumina. O pisică albă se prelinge pe acoperişul care luceşte de apă şi în spate – rotundă, crenelată, greu de recunoscut – cupola Circului.

— Am sperat că totul merge spre o deschidere, bolboroseşte. Că pot să fac ca oamenii să fie mai buni, că relaţiile dintre noi şi conducere se pot ameliora, ca şi restul. Ăsta era rolul meu social şi am sperat să-mi pot întâlni gândurile, să mi le pot exprima clar, într-un consens cu societatea...

Face ghem, în palmă, o hârtie şi pe urmă o vâră în buzunar; nu-l întreb ce e, ştiu că e Decizia. Totdeauna a vorbit fluent – uşor preţios, dar foarte fluent –, era făcut să fie universitar, mă gândesc, ce păcat că profesorul nu s-a bătut pentru el, ce păcat că l-a acceptat atât de uşor pe Arcan şi n-a mai încercat după aceea să-l ia la Catedră...

— Dar bine, îi spun, oprindu-mă în loc.

Trecem de Compescaria şi traversăm spre cinematografe. Claxoanele maşinilor, paşii celor ce merg pe lângă noi se aud înăbuşit, venind ca prin pâslă.

— Dar bine, îi spun, dar bine...

Nu mă aude însă, e obişnuit să-l asculte celălalt şi calcă peste cuvintele mele cu vocea lui subţiratică şi obosită.

— ...Şi poate de-asta m-am îmbolnăvit, când mi s-a părut că nu e aşa... când mi s-a părut că nu sunt nici legi, nici progres, că totul e haos...

— Dar bine, îi repet eu, încăpăţânat, dar bine, noi... generaţia noastră, în fine, eu adică, n-am crezut niciodată aşa ceva... am crezut că lumea e, cum să spun, indiferentă...

— Da, voi aşa gândiţi... dacă gândiţi, când gândiţi, spune duşmănos. Şi de-aceea puteţi fi oameni sănătoşi...

— Nu, nu-i aşa, încerc să-i răspund. Nu-i aşa în ce mă priveşte...

Şi vorbesc şi eu în răstimpul când el, gâfâind, tace.

Doar pasul şi-l grăbeşte mereu, e înaintea mea cu o jumătate de metru şi tot încerc să-l ajung din urmă. Vorbim, vorbim şi-mi dau seama că vorbele noastre umflă, ca de atâtea ori până acum, lucrurile – le fac mai frumoase şi mai depărtate. Facem amândoi literatură, ştiu asta şi trebuie s-o ştie şi el, şi foarte curând o să fim îngreţoşaţi de toată discuţia.

Pe neaşteptate tace, a devenit iar urâcios şi absent, se uită la ceasul de la mână fără nicio reţinere.

— Trebuie să pleci? îl întreb.

— Da, spune privind în lături şi urcă în primul troleibuz gol.

De pe scară îmi face un gest de la revedere. În clipa asta îmi pare rău că nu l-am rugat să meargă la spital, pentru că ştie drumul; încerc să strig, dar vorbele abia mi le aud, pe stradă e atâta zgomot şi troleibuzul a şi dat colţul.

— Eu sunt responsabilul de grupă sindicală, îi spun portarului negricios.

Se uită, mai departe, încruntat la mine, ca şi când n-a auzit.

— Eu sunt responsabilul de grupă sindicală, repet. La mine sunt banii pentru tovarăşa Marga...

Şi, cum tot nu zice nimic, îmi iau inima-n dinţi, trec pe lângă el, nu-mi vine nici mie să cred că mă lasă, cobor şi urc, gâfâind, scările întortocheate, multe scări, până intru în salonul imens şi mohorât. Şi totuşi, atâta lumină, atâtea paturi albe...

Un bărbat între două vârste, uşor cocârjat, îşi târşeşte papucii în lungul culoarului; ajunge până în capăt şi pe urmă se întoarce înapoi, ţinând grijuliu în palmă punga transparentă, cu urină vag sângerie.

Ea nu pare să mă fi recunoscut, aşa cum nici eu n-o mai recunosc, douăzeci şi doi de ani a fost secretara instituţiei noastre. Dar nu mai poţi să ştii, uitându-te la ea, ce vârstă are, ceva între patruzeci şi şaizeci şi cinci – părul cărunt, retezat drept, gura mare, întinsă de suferinţă, şi-n colţul buzelor vinete ceva alb; spumă uscată sau rest de medicamente? Stă pe o parte şi nu îndrăznesc să o strig, simt că n-ar putea să se mai întoarcă.

Trec de cealaltă parte a patului şi-atunci mi se uită în ochi, ca şi când ar vrea să-mi ceară ceva, dar gura cu buze uscate molfăie ceva fără sens.

— Lăsaţi-o în pace, strigă altă bolnavă, proţăpită în şezut, cu un fes verde în cap.

Ca şi când vaietele ei sunt doar de formă. O doare sau nu? Uitând de prezenţa mea, scoate, din când în când, un vaiet lung şi ciudat. Dă să se ridice puţin, dar trupul îi rămâne neclintit, de fapt, numai capul şi gâtul i se mişcă. Nu pare nici să înţeleagă de ce atâtea paturi goale sunt lăsate libere între ea şi celelalte bolnave.

O asistentă vine repede şi, ca şi când nu m-ar vedea, îi aruncă, scurt, pătura, dezvelindu-i picioarele slabe, cu carnea moale. Trupul ei ar putea părea foarte tânăr dacă ar mai putea părea ceva, doar pentru că numai puberii şi adolescenţii mai au subţirimea asta a toracelui sau a bazinului. Stă nemişcată, îi bănuiesc pielea uscată, rezistentă, în care nu poate pătrunde acul, şi nu mă mir auzindu-i vaietul melodios, cu ceva în el de câine care latră a moarte; şi, la fel cum omul sănătos îi dă câinelui un picior ca să tacă, asistenta se răsteşte la ea să isprăvească odată.

— Dacă de-acu începi să te vaiţi, cu câte mai ai de făcut, o să ne umpli capu...

O colegă mai tânără, cu părul vopsit roşu, sclipitor şi nasul borcănat, se apropie de pat ca să o ţină. Şi, ca şi când ar fi înţeles că nu mai are rost, cea care fusese secretara instituţiei noastre şi toţi îi ziceam tovarăşa Marga tace când acelaşi ac e împins în aceeaşi piele uscată.

Se uită doar, cu ochii imenşi, negri, de câine, nu spune nimic, dar nici nu face vreo mişcare ca să se acopere. Înseamnă că nu-şi dă seama că sunt alături de pat – eu, care-i aduceam ciocolată pe vremuri, când îmi bătea un text mai lung la maşină; mă striga tovarăşul Cristi. Stă pe o parte, picioarele subţiri-subţiri, pubisul acoperit de păr care îmi dă un sentiment neclar de oroare şi uluire şi de milă – pentru că acolo unde a ajuns ea, nu mai există nici dorinţă şi nici ruşine.

Şi, cu aceeaşi mişcare de silă, asistenta aruncă peste ea pătura.

— ...e cuminte, nu?... e liniştită... spune doctorul, trecând spre celelalte paturi.

— Până acum s-a văitat cât i-am făcut injecţia, mormăie asistenta cu părul roşu.

— E, ce să-i faci, ce să-i faci, spune el, neatent, ştii că asta-i situaţia, n-are pe nimeni...

— Mi-e frică de ea, şopteşte o bolnavă bătrână, cu doi negi negri şi mari la colţul exterior al nărilor, care fac ca nasul ei să arate aproape dublu.

— Ţi-e frică de aia? repetă o grăsană care stă pe marginea patului, în capul oaselor.

Şi ochii ei, încă frumoşi, ficşi, absenţi, de parcă ceea ce se întâmplă nu mai ajunge clar până la ea, rămân aţintiţi pe faţa fostei noastre secretare.

— Nu mai poate fi lăsată aici, spune prima asistentă, care, după ton, pare şefă. Trebuie izolată...

Şi arată cu mâna despărţitura de placaj de unde ele au apărut cu seringile în mână.

— Păi, sigur, să ne miroasă nouă... se plânge cea cu părul roşu.

Parcă i s-a aprins un foc în părul care sclipeşte în lumină.

— Nu vorbi aşa cu bolnavele de faţă, îi spune şefa, domol. Şi tot acolo să-l duceţi şi pe tovarăşul...

— Dar eu nu... eu nu, n-am nimic, am venit cu banii de la sindicat... a fost secretară la noi... bolborosesc.

Nu ştiu de ce nu sunt în stare să-mi descleştez gura. Încerc să le explic, mă forţez cât pot, dau din mâini, din coşul pieptului îmi ies sunete indistincte, gesticulez şi mă apăr, dar ele parcă nici nu mă văd. Împing un pat pe rotile spre despărţitură.

— Eu nu, eu nu, bolborosesc...

Rău am făcut, rău am făcut că am venit până aici, nu trebuia să vin eu, să fi venit directoarea-adjunctă, să fi venit Chiran, cu ei nu şi-ar fi permis să se poarte astfel. Şi, cu faţa spre ele, tot încercând în zadar să le explic, pentru că nu mi se descleştează gura, o iau la goană pe scări, scări întortocheate, urc şi cobor, rău am făcut că am venit aici, rău am făcut că am stat cu paltonul pe mine, mai ales că e atât de cald, e doar vară, ce lună e? Parcă e mai? Parcă e iunie?

Şi, aproape treaz, pe cale să se trezească, întinse mâna, bâjbâi îndelung şi împinse mai departe veioza a cărei lumină roşiatică îi străpungea pleoapele.

*

Se aşezase pe marginea patului, buimăcit – cu mâinile atârnând, moi, cu trupul năclăit de sudoare. Apa caldă gâlgâia, când şi când, în ţevile de la baie şi uruitul plin, ondulat, animalic făcea, de fiecare dată, să-i zvâcnească muşchii şi-i iuţea bătăile inimii. Pe urmă iar linişte. Linişte.

Îşi aplecă spatele înţepenit de la somn şi bâjbâi în jurul patului după deşteptător; în urechi îi stăruia un ţârâit neîntrerupt, camera toată era plină de un ţârâit subţire, îl auzise încă din somn, încă de când se trezise: liniştea, se gândi, sau poate sângele care îi venise în cap când se aplecase să caute ceasul. Reuşi, în fine, să dea de el, ascuns într-un fald al husei.

Îl ridică încet, fără să-şi dezlipească ochii de pe cadran – nevenindu-i să creadă: îl duse la ureche şi-l ascultă, atent, îi întoarse – cu degetele tot moi, tot fără vlagă – butoanele. Dar n-avea nimic-nimic, mergea şi limbile lui încremenite arătau doar unsprezece fără zece.

Se uită atunci la uşa dinspre balcon, la fereastră, încă mai sperând că o să vadă lumina vineţie, lumina albastră a dimineţii. Perdeaua era trasă, rămăsese trasă cine ştie de când şi dincolo de ea, dincolo de geam, lucea noaptea. Noaptea fără ore – nediluată de becurile străzii, indivizibilă, îngheţată, compactă. Putea fi, la urma urmelor, şi unsprezece fără zece.

Îi venea să se ridice, să se ducă până la geam şi să întindă la loc, cu grijă, perdeaua. Fără perdea, camera părea friguroasă (frisona uşor, hainele îi erau umede, reci pe corp, de la somn) şi răvăşită: cineva scormonise peste tot căutând, luase ce-i trebuia şi plecase, pentru multă vreme, pentru totdeauna poate. Asta era senzaţia lui de câte ori îşi arunca iar ochii spre geam şi zărea perdeaua trasă; dar n-avea puterea să se urnească din loc şi s-o aşeze.

Dintr-odată însă, repede – ca să nu se răzgândească –, întinse mâna, trase lângă pat telefonul şi făcu atent numărul pe care îl ştia pe dinafară.

Sună o dată, de două ori, inima i se strânsese de teamă, ascultând cum sună telefonul lui într-o casă străină; dar ceva mai puternic decât ruşinea îl împiedica să lase jos receptorul.

Şi totuşi, aproape se resemnase să închidă, când auzi vocea Veronicăi:

— Ei, ce vrei?...

Şi nu alo, ca de obicei, şi nici cu glasul ei ştiut, limpede şi sigur.

— Ei, ce vrei?...

O voce neprietenoasă, iritată, familiară în acel mod voit insolent cu care ţi se răspunde în unele case când greşeşti numărul: de parcă ora târzie a telefonului ar fi autorizat-o, în fine, pe Veronica să nu mai ţină seama de ceea ce se cuvine:

— Ei, ce vrei?...

Erau atât de nefireşti cuvintele, intonaţia faţă de felul ei obişnuit de a fi, încât, deşi o recunoscuse din prima clipă, tăcu surprins; tăcea de parcă ar fi zărit-o într-o postură penibilă sau făcând unul din acele gesturi mărunte pe care nu ţi le permiţi decât când te crezi singur în cameră.

— Eu sunt, spuse, în cele din urmă, temându-se că, enervată, ea o să pună jos receptorul. Eu sunt...

Şi, din nou, nu mai scoase niciun cuvânt.

Dar, cum şi Veronica amuţise – poate jenată, poate indispusă c-o sunase atât de târziu, poate nerecunoscându-l –, începu să vorbească la întâmplare: vorbea în şoaptă, prevenitor, nici el nu-şi dădea seama de ce glasul lui mima şovăielile unei voci adormite. Încerca într-un fel să învingă tăcerea din receptor: o tăcere atât de deplină, încât nici măcar nu mai distingea respiraţia Veronicăi şi se temu să nu fi întrerupt convorbirea. Dar vorbi înainte:

— ...Ştii, în după-masa asta am fost iar la spital, la secretara noastră, fostă, ai apucat s-o cunoşti? tovarăşa Marga.... Ţi-am mai povestit eu despre ea şi-acum două săptămâni, când m-au trimis cu ajutorul de la sindicat, vroiau să-i mai ia nişte citostatice care nu se găseau la farmacia spitalului, deşi nu... Îmi pare rău c-am sunat la tine atât de târziu, abia acum am ajuns, maşinile astea ştii şi tu cum merg şi am impresia că mi-a stat şi ceasul, eram sigur că-i mai devreme şi nici acum nu-mi vine să mă culc, dacă ai şti cum era femeia asta şi dacă ai vedea-o acum cum arată...

Îşi debitase minciuna cu o spontaneitate care îl uimi şi pe el; o minciună jalnică, de care însă n-avea să roşească, o minciună neutră.

— Îmi pare rău... ce pot să zic, răspunse Veronica, cu o voce scâncită de somn sau de milă. Ce pot să zic, ştii şi tu, sunt în viaţă situaţii...

Şi probabil mai adăugă câteva cuvinte, care nu se auziră clar în receptor.

— Te-am sunat şi eu mai devreme, când m-am întors din oraş, adăugă ea, cu un glas mai rece, care marca sfârşitul convorbirii.

— Nu te superi că te-am sculat din somn, zise el repede, încercând s-o mai lungească puţin.

Şi, cum ea nu răspundea nimic (poate totuşi nu-l auzise, poate nu-i înţelesese fraza de scuză):

— ...iartă-mă, n-am să te mai sun atât de târziu, repetă, timid. Atunci mă cauţi tu mâine...

Se învârtea prin cameră, furios acum, înjurând cu glas scăzut, smucindu-şi gâtul din când în când, de parcă l-ar fi strâns gulerul cămăşii.

O după-amiază întreagă stricată stupid, ca să ajungă unde a ajuns... Culese de lângă fotoliu sticla şi dădu restul de coniac pe gât. Asta fusese deci explicaţia dură cu Veronica, doar de-atâta era în stare... Mai bine, sigur că mai bine cobora la Gina, aşa trebuia să facă, aşa ceva merita Veronica după tot ce-a făcut la petrecere. Ar putea să coboare la Gina şi-acum, de ce nu? deşi filmul trebuie să se fi terminat cam demult. Oricum, dacă nu azi, mai sunt şi mâine zile... Şi nici n-arată rău, n-arată rău deloc, nici n-ar avea nevoie să se sugrume în talie cu cordonul de lac, biata fată, de fapt nu prea ştie să se îmbrace, dar ăsta-i un lucru care se-nvaţă, şi asta se învaţă, şi altele, s-au văzut atâtea cazuri, şi pare şi fată de treabă. Cu sânii ăia uluitori, mărunţică, subţirică, de obicei la statura asta arată toate ca nişte scânduri, dar ea, genul de bust pe care nu-l vezi decât la femeile impunătoare – înalte, corpolente, cu carnea tare...

Şi, tot încercând să se gândească la altceva, gândindu-se voit la altceva doar ca să se liniştească, se dezbrăcă – mişcările îi erau încă bruşte, nerăbdătoare –, se vârî în pat şi stinse lumina.

Camera continua să ţiuie la fel – neîntrerupt, subţire.

La un moment dat îşi dădu seama că enervarea i se risipise, sufocată de învălmăşeala de imagini prelungite absurd, dilatate, legate întâmplător între ele. Adorm, îşi zise cu bucurie, adorm, şi în aceeaşi clipă îl şi cuprinse somnul.

Când dormi, mai merge, avea obiceiul să se încurajeze singur – cât dormi înseamnă că nu e încă nimic grav, nimic îngrijorător, îşi spunea şi, când era supărat de ceva sau prost dispus, cum fusese azi, se culca devreme, de pe la şase-şapte, şi nu se mai scula decât dimineaţa. Era atunci din nou om ca toţi oamenii. Dar acum se trezi iarăşi după un timp – după cât? Nu vroia să aprindă veioza şi să se uite la ceas, de teamă că o să-i zboare de tot somnul: prin fereastră, întunericul era acelaşi, lucios şi compact. Să-l fi trezit un zgomot de afară? Nu se auzea nimic decât acelaşi ţiuit stăruitor, subţire.

Fusese o deşteptare atât de tăioasă, de parcă avea ceva de făcut; i se întâmpla uneori să se trezească exact la ora la care îl aştepta o anumită treabă, dar acum nu-l aştepta nimic. Aşa că încercă din nou să nu se gândească la Veronica şi nici la ce i-a povestit despre petrecere Romaşcanu.

Se întoarse de pe o parte pe cealaltă, enervat că îi amorţise o mână, enervat de petele acelea roşii şi inegale care – de ce oare îşi amintise de ele? – îi apăreau ei uneori, pe pomeţi şi pe gât, cu câţiva ani în urmă.

— Ceva alergic, îi spusese, fâstâcită atunci, la prima lor întâlnire... Ceva pe bază nervoasă... emoţională, bolborosise, simţindu-i privirea întrebătoare.

Şi încercase să-şi acopere umerii şi gâtul cu mâna. Şi, dintr-odată, în timp ce se tot răsucea, încercând să-şi găsească locul în pat, o zări aşa cum n-o mai zărise de-atunci, pentru că de-atunci încetase să se uite la ea detaşat, din afară: culoarea ochilor, căprui-deschis, cu cercuri de nuanţe diferite şi puncte verzui – ochi văzuţi prea de aproape –, puful mărunt care îi creştea la rădăcina părului alburiu de blond, pieptănat lins pe spate, petele roşii de pe obraji şi de pe maxilare. O zări aşa cum arătase atunci când se uitase la ea – aproape fără dorinţă, aproape cu milă –, umerii fragili, ascuţiţi, ieşind din bretelele combinezonului de milaneză, privirea credulă şi totuşi neliniştită, obrazul cârn, de copil, prea de copil ca să-i stârnească altceva decât nevoia să n-o lovească printr-un gest nelalocul lui.

Nu făcuseră dragoste în ziua aceea, îi scosese doar bluza de pe ea şi pe urmă, poate pentru că nu mai avusese chef, poate ca să se ţină de cuvânt (îi promisese, bineînţeles, că n-o să se întâmple nimic), stătuseră ore întregi de vorbă. Ce mult se poate vorbi la primele întâlniri şi cât de nou este totul...

Purtarea lui din acea zi o impresionase nemaipomenit (singură i-o mărturisise, cam după vreo două luni, şi el mai era şi acum măgulit amintindu-şi): se îndrăgostise văzând cât de deosebit este el faţă de alţi bărbaţi. Deşi n-avea pe-atunci decât douăzeci de ani, îşi cam dădea seama la ce te poţi aştepta de la ei – şi, când ajungea la fraza asta, Veronica începea, de fiecare dată, să-i povestească, cu reticenţe, despre primul ei prieten (cel dinaintea lui), despre prima ei deziluzie în viaţă.

Pentru el însă lucrurile fuseseră chiar şi mai simple decât atât – atunci, la prima lor întâlnire; pur şi simplu el nu ştia încă ce-avea să facă, aşa cum nu ştiuse nici cu o lună înainte, atunci când ea intrase în biroul lui cu un caiet gros cu coperţi de vinilin în mână şi-i ceruse nişte lămuriri suplimentare pe care i le-ar fi putut da oricare altul. Înţelesese din prima clipă că rugămintea ei e un pretext şi încă unul neîndemânatic, ehe, se vedea cât de colo că nu era decât o puştoaică şi nici măcar nu era genul lui. Lui încă îi plăceau fetişcanele agile şi negricioase, glumeţe, puţin înfipte şi sportive, care ţineau la drumuri lungi cu rucsac greu în spate, cu care băteai ştrandurile în vacanţă: genul de puştoaică băieţoasă şi camaradă cum fusese nevastă-sa la aceeaşi vârstă, genul care pe el îl complinea, care îi insufla şi lui acea stăpânire de sine, acea siguranţă adulmecată, invidiată la alţii.

De aceea, tocmai pentru că n-o găsise prea atrăgătoare pe Veronica, stătuse pe îndelete, destins cu ea de vorbă; de aceea îi explicase amănunţit tot ce vroia şi se oferise s-o mai ajute.

Iar ea venise şi-n zilele următoare, venise mereu, cam pe la aceeaşi oră, ca să-l găsească în birou tot singur: era cald, foarte cald, sfârşit de iulie, ei lucrau cu fereastra şi cu uşa dinspre culoar deschise, ca să se facă puţin curent, şi probabil Veronica pândea, din camera de vizavi, momentul când colegii lui plecau în grup la masă. Atunci apărea şi ea, cu caietul ei gros cu coperţi de vinilin în mână. De fapt nici n-ar fi avut nevoie să fie atentă la plecarea lor, ei se ridicau totdeauna de la mese la douăsprezece şi jumătate şi ieşeau totdeauna pe uşă la unu fără douăzeci şi cinci ca să prindă primul schimb la cantină, să nu trebuiască s-aştepte, să găsească mesele curate. Dar, ca să ştii amănuntul ăsta, ar fi trebuit să fii mai familiarizat, mai vechi în instituţie – şi Veronica n-a lucrat decât vreun an la ei, până când a reuşit să intre la facultate.

Cum de-am ajuns până aici cu ea? îi trecuse prin minte atunci, la prima lor întâlnire, în timp ce stăteau pe studio de vorbă. Cum dracu de-am ajuns unde-am ajuns, să-mi vină s-o sun la miezul nopţii când am coşmaruri sau când nu ştiu ce-a făcut într-o după-amiază? se întrebă acum şi-şi înfundă, furios, capul în pernă.

Îl irita şi bâzâitul ăsta – neîntrerupt, subţire.

Când a încetat să-l mai facă să râdă felul în care roşea, bosumflată, la fiecare cuvânt mai tare, la fiecare aluzie decoltată? De la şaisprezece ani, de când o cunoştea, nevastă-sa fusese totdeauna la curent cu cele mai noi bancuri şi ştia să le şi spună: îşi modifica vocea, o subţia, o îngroşa, dădea din mâini, rostea cu aplomb cuvintele fruste, îşi schimba pe rând expresia feţei – oriunde mergeau împreună, ea ţinea totdeauna partea de început a vizitei, după ce cineva aruncă:

— Şi ce aţi mai auzit?

A nu fi în stare să te amuzi de un banc găsise, totdeauna, că e curată prostie.

Şi totuşi, când nu i-a mai părut falsă amabilitatea Veronicăi, când a început să nu-l mai calce pe nervi străduinţa ei de a se arăta săritoare în cele mai nepotrivite situaţii şi faţă de oameni care n-aveau – categoric – nevoie de bunăvoinţa ei? Paradă de bună creştere, ricanase în el un timp; îşi înghiţise o vreme reproşurile şi pe urmă – când oare? când? – şi le ştersese pur şi simplu din minte. Veronica se apropiase prea tare de el pentru ca s-o mai poată vedea din afară, pentru ca să şi-o mai explice prin clanul din Vatra Luminoasă sau prin tatăl ei.

Atunci vocea ei alintată, subţiată copilăreşte, şi zâmbetul credul care-i rotunjea ochii prea deschişi, şi rochiile roz şi bleu, cu volane şi mânecuţe bufante, încetaseră să-i mai pară puţin caraghioase. Din acel moment, probabil, nu-i mai observase nici petele roşii de pe gât şi de pe pomeţi; dacă nu cumva între timp îi dispăruseră. Parcă îi spusese odată în treacăt că ia nişte medicamente străine, aduse de taică-său când a fost plecat ultima oară.

Şi, întorcându-se de astă dată cu faţa în sus şi respirând adânc (doar-doar o reuşi să adoarmă), se gândi iar cu suspiciune şi neplăcere la tatăl ei: bărbatul acela mătăhălos, cu o mustaţă căruntă şi mică, tunsă totdeauna cu îngrijire, care mai tot timpul ciocăneşte, drege, vopseşte ceva prin casă. Se gândi la el aşa cum te gândeşti de obicei la cineva pe care îl vezi că se descurcă – tu nu ştii cum, prin ce mijloace, dar îl vezi că se descurcă, neaşteptat de bine: ţine o casă grea, cu doi copii mari, bine îmbrăcaţi, cu meditaţii, cu blugi, cu casetofoane străine, cu nevastă acasă, cu soacră fără pensie, adusă de la ţară. Din ce, din ce, îţi spui tu, din ce şi-a luat casa din Vatra Luminoasă, din ce şi-a luat maşină, din ce pregăteşte pe cecuri zestrea fetei, cum de are şi acum două plecări pe an – aici nu poate fi totuşi lucru curat, îţi spui, ros de o justificată invidie.

Şi te gândeşti cu atât mai multă suspiciune la el cu cât nici nu-l prea înghiţi (poate pentru că nu seamănă cu tatăl tău, nu-i uşor gheboşat, nu-şi târşeşte picioarele, nu are privirea aceea decolorat-albastră, lăcrămoasă şi resemnată). Şi, după cum simţi, nici el nu te prea înghite pe tine; dar n-ai putea chiar să spui că e vorba de un sentiment reciproc; adevărul e că el nici măcar nu te prea bagă în seamă. În puţinele ocazii când v-aţi trezit faţă în faţă, s-a uitat la tine, în treacăt, posomorât:

— La revedere, domnule Călin, ţi-a spus ultima dată, fără să-ţi întindă mâna, confundându-te vizibil cu cine ştie cine.

— ...Aşa se uită tăticul la toţi musafirii mei, zisese, alintându-se, Veronica. Ştii, complexul lui Freud, e gelos probabil...

De fapt era mândră de tatăl ei şi că el o răsfăţa mai mult decât pe frate-său.

Fraza asta stupidă, care se voise de împăcare, fusese de-ajuns ca să-i strice toată seara. Îi redeşteptase vechea gelozie şi, într-o străfulgerare, îi dăduse măsura lui exactă în acest univers (cosmos, cum vrei să-i zici) familial normal, strălucind veşnic de ordine şi curăţenie, în care ea îşi petrecea zilele.

Auzind-o, se simţise imediat o simplă prezenţă provizorie, spionată cu coada ochiului, evaluată cu exactitate: evaluate şansele sociale, pronosticată rapiditatea îmbătrânirii (e doar mai mare decât ea cu nouă ani, trebuie să amintească mereu mama), măsurate echilibrul sufletesc, capacitatea de chivernisire, resursele de tandreţe, îndemânarea gospodărească. Exact ca un nou produs, aflat în faza de experimentare, când i se încearcă rezistenţa la uzură, la frig, la o manipulare neglijentă:

— ...Să ne închipuim ce se va întâmpla cu el, explică maistrul elevilor veniţi în luna de practică. S-ar putea să fie aruncat într-o nenorocită de magazie, să-l acopere rugina, să stea cu lunile neuns... Noi trebuie în fiecare clipă să-l putem recupera integral, el trebuie, şi în aceste condiţii, să dea un randament optim...

O simplă prezenţă pasageră, comentată în glumă, la masa de prânz, în pauza albumului duminical, dacă atmosfera este destinsă, sau aruncat în obraz Veronicăi dacă s-a întors seara prea târziu sau dacă şi-a amânat vreun examen.

(Şi astea toate fără să se ştie încă nimic despre Cosmin, despre căsătoria anterioară, despre pensia de întreţinere.)

Ţiuie camera, ce dracu ţiuie aşa, camera sau urechile lui ţiuie?

E-n stare însă, într-adevăr, grijuliul ei tată să se uite suspicios la toţi cei care li se perindă prin casă? Nu numai la el, care evită cât poate, ci şi la colegul de grupă care ia notiţe cu indigo pentru că Veronicăi nu-i place să ia notiţe; şi la cel care-i împrumută minicalculatorul; şi la cel care-i aduce muzică bună; şi la cei cu care a fost în vacanţă pe munte?

Mai bănuitor decât poate fi orice tată, el, unul, i-a înregistrat pe toţi, i-a făcut fiecăruia în minte o adevărată fişă de cadre, un întreg cazier, i-a clasat la sfârşit după gradul presupus de periculozitate al fiecăruia.

Somnul i se dusese complet, era atât de treaz, încât îi venea să se scoale şi doar căldura cleioasă a patului în care i se scălda trupul prea înfierbântat îl mai ţinea acolo.

Când Anton rostise prima dată numele Veronicăi, se crispase uşor: ca de fiecare dată când cineva pomenea de ea în faţa lui, încerca să-şi dea seama – cu toate simţurile încordate, la pândă – dacă vorbeşte dinadins sau întâmplător, dacă ştie sau nu ştie. Se crispase uşor doar o secundă, celălalt trecuse la altceva, dar el îl aştepta cu o anumită panică să se întoarcă la Veronica; presimţea deja ceva neplăcut şi starea lui de superioară indiferenţă se terminase. El, mai grijuliu în privinţa Veronicăi decât orice tată (îi veni să şi râdă), el care făcuse o tragedie din petrecerea aia nenorocită; chiar dacă, atunci când Anton începuse să-i povestească ce-a fost, încă mai zâmbea, depărtat şi uşor dispreţuitor, încă îi mai părea bine (în timp ce ăla vorbea) că nu se dusese. Iată, aşa este el, când n-are chef să meargă la o petrecere, nu merge.

Şi, într-adevăr, Romaşcanu se întorsese la Veronica; povestea, râdea, râdeau amândoi, nu, pe el nu-l mira că ea fusese, de la un moment dat, centrul serii, nu-l mira că se arătase atât de veselă şi de petrecăreaţă. El, unul, ştie cum poate fi ea atunci când reuşeşte să-şi învingă emotivitatea, poate asta l-a şi atras atât de mult, când după trei-patru întâlniri a descoperit-o cu totul altfel decât o crezuse, nu numai fetişcana ştearsă care dă cu încăpăţânare în fiecare an la facultate şi vine la serviciu cu zece minute mai înainte decât vin majoritatea, nu, cu totul altfel... altfel, cum?... De fapt, i-ar fi destul de greu s-o descrie... Aşa că râdeau amândoi, el şi Anton, râsul lui era din ce în ce mai strepezit, se gândea că ea a fost atât de binedispusă, atât de pusă pe şotii, cu toate că el lipsea; s-a simţit deci atât de bine fără el, chiar mai bine decât atunci când e şi el, dar, dacă el vrea, poate, e-n stare să-şi dea explicaţii convingătoare şi pentru un asemenea lucru.

Şi doar spre sfârşit, atunci când Anton a ajuns să povestească cum dansa ea spre ziuă, desculţă, numai în tunica de la pantaloni (aia pe care acum câţiva ani, când se mai purtau rochiile mini, ea şi-o punea la mare, seara) şi cum îi apăruseră pe obraji şi pe gât petele roşii, a simţit cât de cald e în maşină.

Deschise ochii mari şi se uită afară, brusc enervat, era tot întuneric şi prin zid, prin podea, dracu ştie prin ce, se auzea pendula vecinului; dar n-avu răbdare să-i numere bătăile.

Atunci i-a fost de fapt cel mai greu, după ce Anton terminase cu petrecerea şi trecuse, bineînţeles, la o poveste de la serviciu:

— ...asta, orice ai zice, nu mai e cercetare, în condiţiile astea nu mai poate fi, înţelegi? nu mai poţi să faci cercetare... Eu nu-mi dau seama cum, parcă o face dinadins cineva, doar ca să strice, ca să meargă tot mai prost lucrurile...

Iar lui îi era silă şi să dea din cap, nu înţelegea un cuvânt din ce spunea Romaşcanu şi nu-l interesa, nu-l interesa; cu ani în urmă, cât a fost stagiar, a tot sperat c-o să se poată muta la cercetare... Acum ştie că n-o să mai reuşească nici dacă o să-şi termine preambulul, nici dacă o să-şi susţină teza; schema de la cercetare e mai mică decât pe vremuri şi, dacă în atâţia ani n-a fost în stare să-şi facă relaţia necesară, ce minune ar mai putea să se întâmple? Şi Romaşcanu, care de pe băncile facultăţii a intrat direct în cercetare, îşi găseşte, tot el, motive ca să se plângă. Lui îi era foarte greu şi să-l asculte, şi să dea maşinal din cap, şi să-şi şteargă, prea des, fruntea umedă cu dosul palmei. Aşa a ţinut, interminabil timp, vreo trei staţii, până când a dat Dumnezeu şi Anton, care se ducea, bineînţeles, într-o vizită, a coborât. Şi, cu toate că îl aşteptase să plece, nu s-a simţit prea uşurat, atâta doar, scăpase de teama că celălalt o să-i observe proasta dispoziţie şi-o să o pună în legătură cu Veronica. Abia acum însă resimţea efectul poveştii lui, pentru că nu mai era silit să pareze; în maşină era cald şi înghesuială şi el continua să stea în picioare, rezemat strâmb de geamul din spate, simţind în fiecare secundă că abia se abţine să nu-şi facă loc cu pumnii, cu picioarele printre trupurile astea moi, umede, lipite între ele – să-şi facă loc oricum, să facă orice, numai să iasă undeva la aer, afară, afară.

Asta nu ştie tatăl ei, care după fiecare plecare vine cu geamantanul plin, cum dansează ea la petreceri, dimineaţa, cu picioarele goale – picioarele ei înalte, lungi, singura ei parte fără cusur, gleznele subţiri, pulpele puternice, acoperite de un puf blond şi moale, care vara îi irizează pielea bronzată... Şi ăia cu care dansa şi despre care cu greu ai fi putut să spui unde îşi ţineau mâinile, pentru că şi le ţineau cam peste tot; le şi vedea, mâinile acelea, păroase şi îndemânatice, alunecând încet pe umerii, pe mijlocul, pe sânii, pe fesele ei, le simţea, chiar le simţea, într-un fel special, mâinile acelea pe trupul blond, răspândind un iz slab de Rexona, de Femme şi de transpiraţie curată – trupul acela pe care-l ştia la fel de amănunţit de parcă ar fi fost trupul lui...

— ...Munceşte, ce leneveşti, munceşte, trebuie să-i fi aruncat, din când în când, partenerului, descoperindu-şi, încântată, îndrăzneala; în timp ce părul blonziu, aspru şi lung, strâns sever la spate la începutul petrecerii, i se desfăcea, încet-încet, şi ea îl lăsa să se desfacă pentru că şi aşa îi stă bine.

— ...Munceşte, ce leneveşti, munceşte...

Şi, fără să se oprească, fără ca vocea să i se altereze de efort, trebuie să se fi tras încet-încet înspre fereastră, dominându-l pe celălalt cu neastâmpărul ei; chiar şi trupul părându-i mai înalt şi mai plin ca de obicei (aşa cum are să ajungă peste câţiva ani, poate): pulpele încordate, dezgolite până sus, sânii clătinându-se sub tunica moale, lipită pe sfârcurile mici – o, ştia atât de bine să se bucure când dansează! Mişcându-şi ritmic umerii, bazinul, coapsele, coborând pe vine, ridicându-se lent, amestecând dansurile şi figurile, improvizând, întorcându-se spre el cu faţa, cu spatele, înconjurându-l cu chemările ei – şi celălalt imitând-o fără să vrea, trupul lui încercând şi el să se copilărească: faţa, ironică la început, congestionându-se, şi el răsucindu-se neaşteptat, sărind, cu mâna ridicată în sus, gata-gata să lovească lampa care şi aşa se clatină: prin cămaşa desfăcută din nasturi până la curea, părul creţ de pe piept, genunchii ridicaţi prea sus – el trebuie să fi săltat aşa în jurul ei, cu agresivitatea supusă a unui ţap. Până când dansul se va fi terminat, în sfârşit, şi el trebuie să-i fi şoptit, cu o complicitate moale în glas.

— ...Care-i paharul tău, să ţi-l aduc aici...

Ţinându-i, bineînţeles, mai departe în mâna lui palma uşor asudată.

Şi ea râzând, scuturată de gâlgâielile râsului, aruncându-şi din ochi părul răvăşit.

Cum dracu de-am ajuns să-mi pese unde-şi ţin alţii mâinile pe ea, îşi zisese atunci, în maşină, după ce se dăduse jos Romaşcanu. Taxatoarea striga să se închidă geamurile că o doare măseaua, se auzeau pocnete scurte, le închideau pe toate, la rând, numai în dreptul ultimului izbucni o ceartă: un puştan se cramponase de gemuleţul din dreptul lui, îl ţinea cu amândouă mâinile, pe jumătate săltat din scaun, roşu, învineţit de efort; bobiţe mici, dese şi rotunde de transpiraţie îi acoperiseră fruntea.

— ...Asta-i lipsă de civilizaţie... să călătoreşti fără aer, asta-i lipsă de civilizaţie... repeta cu un glas strident, piţigăiat.

Cu o mână ţinea cu disperare mai departe gemuleţul deschis – degetele i se albiseră de efort –, cu cealaltă se apăra, neîndemânatec, de un lungan cu plete blonde şi creţe care încerca să-l dea la o parte.

— Mai du-te-n p... mă-tii cu civilizaţia ta... Mai du-te-n p... mă-tii, n-auzi ce zice femeia aia, c-o doare măseaua? urla furios lunganul.

Şi toată lumea din maşină urmărea cu plăcere scena, aţâţându-i, în derâdere, pe cei doi.

Prinzând, în sfârşit, momentul când autobuzul făcu un cot şi cei ce stăteau în picioare căzură unii peste alţii, claie peste grămadă, înghiontindu-se, înjurându-se, lunganul se prăvăli cu toată greutatea lui peste puşti, îl zvârli cât colo, închise gemuleţul cu grijă şi-şi sprijini victorios deasupra lui palma lată.

Ceilalţi încetară să-l mai bodogănească pe şofer şi îşi întoarseră atenţia spre băiatul care, stacojiu la faţă, îşi făcea drum printre ei să coboare. Îşi vârâse capul între umeri şi înainta ţeapăn, ca şi când se aştepta să fie lovit, dar ei doar râdeau batjocoritor.

— Iete cine se găsise să ne ţie lecţii, se miră un bărbat negricios şi gras. Iete... Ia mai zi tu o dată ce ziceai adineaori...

— În vecii vecilor nu vă mai civilizaţi voi... le strigă sfidător puştiul.

Îi sunau lacrimi în voce şi, împleticindu-se, sări aproape din mers, înainte ca maşina să oprească în staţie.

— Descreieratu, uite-l cum bagă omu nevinovat la puşcărie, se văită o femeie.

— ...Las că te prind io odată, f... morţii mă-tii, las că te mai prind io p-aci, strigă după el lunganul.

Şi pe urmă se scărpină îndelung în ureche cu degetul mic, care avea, spre deosebire de celelalte, o unghie lungă, ascuţită.

Un bărbat săritor închise şi capacul de sus şi aerul fierbinte şi umed şi înecăcios le năvăli în piept (poate îi năvăli numai lui Pătraşcu?). Pentru că numai el simţi că-i ies ochii din cap şi îi vine să verse. Aşa că se duse repede spre uşa din spate, pentru că în faţă nu mai avea timp să ajungă. Şi coborî în grabă, înghiţind ghionturi şi înjurături, iar un picior îi mai rămase pe scară şi atunci când se urni din loc maşina.

Hainele îi erau umede, fleaşcă pe corp, şi merse pe jos prin soarele năucitor până la garsonieră, bălăngănindu-şi încet servieta.

Afară era tot întuneric.

Pentru că, îşi spuse iar, Veronica trebuie să-şi fi dat seama că el o să afle tot bâlciul pe care l-a făcut ea la petrecere. Poate de-asta l-a şi făcut, se gândi o clipă, speră – ca să-l facă gelos. Anume ca să-l facă gelos şi pe urmă să-i trântească ceva, de exemplu:

— ...Şi tu cu ce drept îmi ceri socoteală?

Asta ar putea fi una din explicaţii, cu toate că pare cusută cu aţă albă; şi nici măcar nu se potriveşte cu felul ei de a se purta. Şi altă explicaţie ar fi că nu-i pasă de el: se supără, nu se supără – îl priveşte, ea e tânără şi ce a făcut rău decât să se distreze? El n-are decât să se supere dacă aşa vrea, că ei puţin îi pasă...

Parcă nu i-ar veni să creadă, dar, la urma urmei, trebuie să ia la rând toate posibilităţile logice. Şi, deodată, gândindu-se la ea cum dansa, îi veni s-o pocnească; văzu şi cum îşi ridică mâna, şi cum o loveşte cât poate, cum îi loveşte cât poate obrazul dezarmat, ud, lucind de lacrimi, ca atunci când fusese plecată pe munte în prima ei vacanţă de studentă şi nu-i trimisese nici măcar o vedere; şi când a venit după el la serviciu şi l-a aşteptat la ieşire, au mers amândoi, fără o vorbă, pe o străduţă necirculată, din spate, el s-a oprit, după câţiva paşi, fără chef, şi i-a spus că nu mai are niciun rost – că gata; iar ea nu zicea nimic, deschidea gura doar şi o închidea la loc, fără să îndrăznească să rostească ceva, de teamă să nu fie şi mai rău, să nu-l înfurie şi să-l facă să plece; stătea doar şi-l privea, el simţea că o doare, asta îl aţâţa într-un fel şi, când i-a atins cu palma obrazul, i l-a simţit ud de lacrimi.

Şi iar văzu mâna lui ridicată şi cum o lovea, îi izbea obrazul mereu, cât putea de tare şi nu-i ajungea, nu asta era ce vroia, nu era asta... Şi o izbea mai departe şi nici măcar nu-i apăreau petele acelea roşii şi inegale, pe pomeţi şi pe tâmple – rămânea neclintită, fără să schiţeze niciun gest ca să se apere, cu faţa ei dezarmată, cu pleoapele oblice, strânse peste ochii plecaţi, cu buzele pline, ţuguiate uşor, ca un copil care suge...

Promiscuitate, asta a fost tot, de ce-l durea aşa tare când îşi spunea asta? Şi văzu garsoniera cu lucrurile claie peste grămadă în luna când se mutase, ce mult durase până să fie în stare să pună ordine în tot, Veronica venea şi pleca în goană, era în sesiune, până la urmă tot mama lui, săraca, aranjase.

Promiscuitate, nimic mai mult, se gândi, nu-şi aminti cum se plimbau prin parc în primul an şi senzaţia uluitoare că e iar licean, de atunci nu mai sărutase în parc o fată, că timpul poate deci să o ia şi înapoi dacă poţi să te plimbi din nou prin parc cu o fată. Văzu vasele nespălate, îngrămădite pe aragazul veşnic lucind de ulei de la cartofii prăjiţi, o văzu pe ea, ferindu-şi trupul gol, acoperindu-se cu mâinile şi cu un maieu al lui pe care îl înşfăcase în grabă şi-l ţinea, mototolit şi prea sus, ca el să nu-i vadă sânii. Asta fusese, cam asta, atâta tot, pentru asta se deşteptase cu trei ore mai devreme ca de obicei şi nu mai adormea şi auzi din nou, prin perete sau prin duşumea, cum bate pendula vecinului. Nu apucă să-i numere bătăile, în schimb văzu geamul de afară, care se făcuse albastru.

Dar urechile nu încetau să îi ţiuie.

Care dintre ei s-o fi culcat cu ea, se gândi şi-i luă la rând pe toţi care fuseseră la petrecere; în clipa asta ar fi preferat să ştie sigur că s-a culcat cu unul dintre ei (aşa i se păru), să o poată urî, să nu mai suporte s-o vadă. Dar nu era convins că a făcut aşa ceva, doar el o cunoaşte (o cunoaşte?); poate s-a întins doar la dans cu ei, în timp ce nevestele lor o priveau de pe scaune – cu furie, cu dispreţ, cu invidie.

Cel puţin dacă i-ar fi dat măcar imediat telefon, să vină şi să-i povestească singură ce-a făcut, nu aşa, să-l lase să afle de la alţii, să-l facă ridicol, să-l umilească... Şi iar văzu cum o loveşte, o izbi cât putu în obraz şi în acelaşi timp se gândi că n-o să ridice mâna la ea niciodată.

Prin geamul din ce în ce mai albastru auzi un zgomot de sticle subţiri, erau vrăbiile, se făcea dimineaţă. Se simţea la fel de proaspăt ca după un somn lung, n-avea nici gâtul ars de tutun şi nici gura coclită a dimineţii. Ajunge, îi spuse, rar şi apăsat, privind-o în ochi, ajunge. Şi ştii ceva? să-ţi dai recitalurile în altă parte, la alţii... Şi ieşi odată afară, şi ieşi, că am treabă...

Şi ea îl privea doar, cu ochii ei căprui-deschis, care i se decolorau pe faţa blondă, prea blondă. Ieşi, îi zise, ieşi, s-ar putea chiar să fie mai rău decât vreau eu să cred, s-ar putea chiar deloc să nu-ţi pese de mine. Deocamdată nu vreau însă decât să ieşi, nu vreau decât să nu mai aud de tine. Ieşi, îi zise pentru ultima oară şi se ridică din pat şi se duse în baie.

*

Evită să-şi privească în oglindă obrazul gălbui, lucios de nesomn, pungile de sub ochii injectaţi – aşa cum seara, când se dezbrăca, evita să-şi privească burta. Pentru că acum se simţea bine, nu ştia nici el de ce, dar se simţea bine şi ar fi fost pur şi simplu păcat să-şi iasă din starea asta.

Era devreme, prea devreme pentru orice: şi ca să se îmbrace pentru serviciu, şi ca să înghită ceva; doar o cafea, se gândi, dar, cum şi aşa nu dormise, ar fi trebuit probabil s-o evite. Trebuia, ar fi trebuit, tot timpul trebuia câte ceva; aşa că luă ibricul şi se instală lângă aragaz, cu o linguriţă în mână.

Da, ăsta era, probabil, cel mai mare defect al lui – şi-şi repezi mâna înspre buton, dar spuma cafenie se şi revărsa – cum dracu, doar acolo eram cu ochii –, ăsta era, probabil, cel mai mare defect al lui, că nu putea să facă ce trebuie. Mai ştie oare cineva pe lumea asta aşa de bine cum ştie el ce greu este să faci ceva, fără chef, doar pentru că trebuie?

Şi adulmecă, pofticios, aroma cafelei.

Şi totuşi, parcă a fost o vreme când le făcea mai uşor – parcă toate lucrurile se făceau mai uşor, parcă mergea mai bine cu ani în urmă sau poate numai lui îi mergea mai bine? Într-o doară, deschise uşa de la balcon şi aerul viu de afară îi năvăli răcoros în piept, îl simţi cum coboară, gâdilându-l rece – aerul tare de iunie, aerul dimineţilor de vacanţă, de altădată.

Da, sigur că-i mergea mai bine pe-atunci când era în birou şi făcea ce face Chiran acum: aduna cotizaţii, aduna referinţe, făcea ordine în arhivă, se ducea la şedinţele de sector pentru că era cel mai tânăr. Douăzeci şi şase de ani, cam atâţia avea, ţine minte, pentru că tocmai ieşise din stagiatură şi se simţea dezlegat: de-acum încolo, la prima ocazie favorabilă, putea să plece din instituţie, putea să se mute la cercetare, aşa cum îşi dorise în studenţie. Putea s-o facă, doar că nu se grăbea – şi ce motive ar fi avut să se grăbească?

Se simţea în instituţie la fel de bine ca şi acasă, de fapt, mai bine chiar, pentru că acasă şi începuseră primele certuri. Sigur, dimineaţa pleca la serviciu tot cu ochii cârpiţi, tot înjurând, uneori se plictisea că trece timpul încet, alteori se mai hârâia cu câte unul. Dar era ceva... ceva... Vârsta lui să fi fost? Nu mai ştia bine de ce, dar pe-atunci i se părea că se simte între ei ca acasă. Iar el reuşise – performanţă, într-adevăr –, reuşise s-ajungă mâna dreaptă a lui Olteanu. Singur, fără pile, fără turnătorii. E drept, secţia lui Olteanu era cea mai mică, o mână de oameni şi-atâta, dar, dintre toţi, cu el se sfătuia Olteanu totdeauna înaintea şedinţei săptămânale, lui îi dădea să facă materialul pentru darea de seamă, lui îi arăta caracterizările celorlalţi, pe el îl lăsa să semneze actele şi să pună ştampila când era plecat în provincie sau în străinătate. Iar lui i se părea foarte normal, de la sine înţeles să-l aleagă pe el – mai era vreunul în secţie atât de zelos, gata la nevoie să-şi ia calculele acasă şi să lucreze noaptea dacă nu terminase? E drept, şi madam Sonia făcea la fel şi avea în plus vechime, avea chiar prea multă, dacă în cincisprezece ani nu te-a remarcat nimeni, puţine şanse să te mai remarce cineva de-acum înainte... În lucruri de-astea n-ajunge să dai în brânci, să stai cu nasu-n hârtii, fără o pauză, fără o glumă, fără un mers la cantină, aşa cum făcea Petrescu; în lucruri de-astea e nevoie să ai cap şi nu orice fel; unde a ajuns Cosmovici cu informaţia lui sterilă şi excesivă, cu mania lui de a citi, cu dispreţul lui pentru şedinţe? A ajuns să bată culoarul şi curtea interioară. Ca să poţi să rezişti pe un post mai înalt, trebuie să ştii cum să-i iei pe oameni şi nu oricine ştie; uite-l pe Oniţoiu, care n-a rezistat şef de secţie, înaintea lui Olteanu, decât şase luni...

Lăsă uşa de la balcon dată de perete, se aşeză în fotoliul cu braţul descleiat şi începu să-şi soarbă cafeaua. Se răcise între timp, dar lui aşa-i plăcea, pentru el era tocmai bună... N-avea niciun chef pe-atunci să se mute din instituţie şi, când s-a ivit ocazia să plece, a refuzat – de trei ori i s-a ivit ocazia să plece, o dată chiar la cercetare, dar pe post de stagiar. S-a gândit de fiecare dată, a cumpănit şi pe urmă a refuzat. Nu de data asta, şi-a zis, nu încă, se simţea bine şi chiar i se părea – auzi! –, i se părea că e indispensabil în instituţie; era convins că oricine ar fi venit în locul lui ar fi făcut ca lucrurile să meargă mai prost.

De aceea găsea normal ca Olteanu să-l fi ales pe el, dintre toţi, aşa cum găsea normal ca peste câţiva ani să ajungă printre cei şapte-opt oameni influenţi în instituţie. Şi nici măcar nu se gândea dinadins la lucrul ăsta – adică sigur că îi trecea prin minte, din când în când, aşa cum îi trecea şi c-o să se mute cândva la cercetare; dar se gândea doar teoretic, fără să facă ceva anume.

E tot devreme, tot prea devreme şi el îşi soarbe cafeaua rece, rezemat de spătarul fotoliului. Altădată se enerva când se aşeza în fotoliul ăsta şi-şi dădea seama că tot n-a fost în stare să-l încleieze, dar astăzi nu. Astăzi se simte bine, se simte bine doar şi atâta. I-ar plăcea şi să aibă în mână una dintre revistele pe care le răsfoia, număr de număr, în anii aceia. Citea mult pe-atunci, se ţinea la curent cu ce ieşea nou, când vroia să-şi ia note mai amănunţite, şeful documentării i le dădea la sfârşitul programului până a doua zi dimineaţa. Cumsecade om şeful documentării, cum îl chema? Înalt, chel, foarte politicos, în câteva luni pusese serviciul de documentare pe roate. Mergea aşa bine, că şi cei de la cercetare veneau la sala lor, toată ziua se întâlnea acolo cu Romaşcanu. Veneau mai ales pentru revistele străine, ei, ca instituţie productivă, aveau fonduri mai mari decât cercetarea şi şeful documentării nu se zgârcea deloc la abonamente. Dar cum îl chema? Ceva cu T la început, dar nu în escu. Parcă-l vede – înalt, chel, ţeasta lucie, curată, puţină burtă, un neg albicios în colţul din afară al nării drepte, proaspăt ras, zâmbea mult şi-şi arăta dantura, prea frumoasă ca să mai fie a lui, mai avea câţiva ani până la pensie. Ar mai fi putut să stea, dar l-au grăbit să se pensioneze atunci, la reorganizare, a dispărut brusc, nimeni nu l-a mai întâlnit, nu l-au citit nici la rubrica de morţi, trebuie să mai fie în viaţă, poate îşi creşte nepoţii. La urma urmei, nu a fost el cel mai lovit – toată documentarea a fost atinsă, din câţi erau, au rămas doar două femei, una nevasta nu ştiu cui, alta...

Şi dintr-odată sări din fotoliu, alergă în vestibul, se ridică în vârful picioarelor şi ascultă atent – cum de nu-şi dăduse seama că era contoarul? Pufni, cu sentimentul că cineva îl aude şi îl observă, ridică din umeri, se întoarse încet, se uită la deşteptător şi-şi turnă din ibric toată cafeaua care mai rămăsese.

E încă devreme, cafeaua e bună, e bine să bei dimineaţa, la ora asta, cafea şi să nu te grăbeşti – să nu o bei în fugă, în picioare, în timp ce-ţi închei nasturii, să nu te arzi cu ea de teamă c-o să întârzii... Şi chiar gândul că telefonul de-aseară dat Veronicăi, că toată scena telefonului putea să fi fost umilitoare, foarte umilitoare pentru el îi era indiferent acuma. Parcă ar fi primul lucru umilitor din viaţa lui – parcă nu ar fi înghiţit destule... Măcar atâta poate a învăţat dacă tot n-a fost în stare să-şi apere mica situaţie privilegiată, dacă nici măcar n-a presimţit lovitura care avea să vină.

Ce ochi mari a făcut atunci când i s-a spus, prima oară, la vreo şase luni după ce rămăsese Olteanu:

— ...Nu există om care să nu poată fi înlocuit, ţine minte...

Atunci ar fi trebuit să simtă ameninţarea, să se agite, să încerce să se mute oriunde în altă parte, să o ia de la capăt. Sau să-şi fi dat seama atunci când s-au făcut alegerile de birou şi n-a mai rămas niciunul dintre cei vechi şi a venit o cu totul altă echipă.

Ce simţ în plus au faţă de el cei ce-şi ştiu în fiecare secundă poziţia, cei ce sunt informaţi, cei ce ştiu cum sunt văzuţi şi cum să facă să fie văzuţi totdeauna bine? De ce numai el şi încă vreo câţiva au plătit pentru căderea lui Olteanu, la fel de rapidă cum îi fusese şi ascensiunea? A fost o vreme când întrebările astea l-au urmărit, când încă mai spera ca cineva să înţeleagă că i se face o nedreptate, când se înfuria că ei nu văd la el decât ce e rău, aşa cum înainte văzuseră doar ce e bine: că numai pe el îl observă când îşi întârzie predarea cu o săptămână sau când se duce la cantină în orele de lucru sau că are un văr de-al doilea în Canada...

Se ridică şi mai împinse puţin uşa de la balcon, de-acolo veneau aerul ăsta rece şi mătăsos, fâşâitul înfundat al maşinilor pe caldarâm, vuietul depărtat al autobuzelor, cântecul unui cocoş de la curte. Şi, privind neatent, văzu şi strada pustie, şi stâlpii de telegraf cu lemnul bătrân înnegrit, ieşind din grămada de verdeaţă compactă.

Cât timp, cât timp până când să-şi dea seama ce se întâmplă cu el; şi, chiar după ce i s-a spus şi chiar după ce a înţeles, a făcut ceva ca să se salveze? Seara aceea, la câteva zile după reorganizare, când s-a întâlnit cu Cosmovici pe bulevard... O, să fie sincer, să fie sincer până la cap: reorganizarea se terminase, el era pe postul lui, contestaţiile celor scoşi n-aveau nicio şansă (dacă ar fi fost să se mai teamă de vreo contestaţie). Aşadar, ce mare plăcere – plăcerea generozităţii şi a milei – acest rol pe care-l putea susţine în faţa lui Cosmovici; consolându-l, compătimindu-l cu calm, dându-i ideea unde ar mai putea căuta – idee care-i venise pe loc şi care imediat avea să-i şi zboare din minte. Oferindu-i să se intereseze şi el sau eventual să-l însoţească, să-l ajute să-şi facă demersurile; şi chiar în timp ce se oferea, fiind aproape sigur că n-o să-şi găsească timpul s-o facă. Vocea lui plină, costumul proaspăt călcat, părul lung cu moderaţie, faţa proaspăt rasă, iubita cea tânără (despre care doar el singur ştia la acea dată) – toată victoria minţii lui pe care şi-o simţea mai lucidă, pentru că era mai calmă. Nu făcea decât să-i dea sfaturi care celuilalt nu-i foloseau la nimic; dinţii lungi şi galbeni de tutun, pantalonul boţit şi pătat, cravata strâmbă; degetele mâinilor, cu unghii negre, deşi tăiate din carne, adânc, mototoleau hârtia pe care o scosese din buzunar ca şi când ar fi vrut să i-o arate. Dar nici el nu i-o cerea, convins dinainte că trebuie să fie Decizia comisiei.

— ...De ce m-au scos pe mine, mai înţeleg, a şuierat pe neaşteptate Cosmovici, prinzând un moment de tăcere. Înţeleg, cu toate că e ilegal şi-am să-i şi dau în judecată şi-am să câştig şi procesul. Dar ce nu înţeleg e cum de s-au legat şi de tine, ce-ai căutat tu pe listă...

Lumina vineţie a înserării de martie, răcoarea limpede şi faţa lunatică, prea fină a lui Cosmovici, nervoasă şi oportunistă după atâtea ratări succesive.

— ...pentru că până în ultima fază ai fost pe listă, la urma urmei, ce vină aveai tu că Olteanu... ? Şi puteai să ai dosarul atât de prost, cum zic ei, când ai fost în birou ani de zile?

Atunci, când au stat amândoi de vorbă pe bulevard, în dreptul acelei vitrine prost luminate, atunci, pe loc, când l-a auzit, nici nu l-a crezut; a fost sigur că e o născocire a minţii lui bolnave, o încercare de a-l întărâta împotriva lor, ca să nu se mai simtă atât de pierdut şi singur. Sau poate un mod de a se răzbuna pe el pentru că rămăsese în instituţie.

Dar, cu cât trecea timpul, vorbele aruncate de Cosmovici îl rodeau; şi le amintea ori de câte ori i se părea că surprinde o privire piezişă, o aluzie ameninţătoare. Şi la un moment dat a început să adune informaţii – cu câtă neîndemânare! cu câte mici umilinţe! pentru că avea puţine relaţii cu cei din noua conducere, nu, nici nu vrea să-şi mai aducă aminte şi-şi smuceşte nervos gâtul, de parcă l-ar strânge gulerul cămăşii.

Şi nici atunci când a aflat nu i-a venit să creadă, adică nu a înţeles de ce, de ce tocmai el? Şi chiar şi acum, dacă ar vrea să se gândească din nou (dar nu vrea, nu vrea, şi-a promis că n-o să-l mai intereseze), tot n-ar înţelege: de ce pe el, ce-a căutat el, deşi într-o fază de început, pe listă? El, nu şi ăla sau ăla, el, care se crezuse până atunci in-dis-pen-sa-bil pe locul lui. Şi senzaţia asta de umilinţă ori de câte ori îşi aduce aminte...

Ce ciudat, ce ciudat se întâmplase... Îşi amintea bine lucrurile care îl amărâseră ieri, în ultima lună, în ultima vreme; se simţea (ca de atâtea ori până acum) călcat în picioare – de Chiran, de noua conducere, de Veronica, de tatăl ei, de nu ştia nici el bine cine. Şi totuşi, culmea – încetaseră să-l mai doară. Îi era indiferent, reuşise, ajunsese să-i fie. Şi mai uluitor era că avea în minte toate lucrurile astea – nu că îi plăcea să stăruie asupra lor, dar le ştia, le ştia – şi, ştiindu-le, nu îl mai dureau deloc. Cât timp putea să mai ţină starea asta minunată?

În orice caz, măcar cât lumina urcătoare a zilei.

Iată că se poate trăi şi aşa, iată că s-a obişnuit să se gândească la el însuşi ca la un om-prost-privit, ca la un om-cu-dosarul-prost, ca la omul-altei-perioade. E nemaipomenit cum te linişteşte felul ăsta de a gândi, cum îţi înlătură orice ambiţie vană, când ştii că orice ai încerca tot n-are să-ţi iasă. Aşa se şi consolează de la o vreme, când vede că încă unul i-a luat-o înainte (cu o gradaţie, cu o treaptă, cu un post la concurs, cu o primă). Ce poate să facă un om dacă-e-prost-privit? Nu poate să facă nimic, îşi zice şi ridică din umeri. Şi-şi citeşte liniştit Sportul şi Săptămâna şi dezleagă rebusul de la un cap la altul – e cel mai bun pe etaj la cuvinte încrucişate. Atâta doar că orele de serviciu se fac din ce în ce mai lungi, din ce în ce mai plictisitoare – ce dracu i-o fi plăcut pe vremuri aici? se mai întreabă câteodată.

Dar astăzi, iată, a reuşit să-i fie indiferent. Îi e indiferent chiar şi că de luni au să-l mute din birou – n-au decât să-l mute. De mult nu mai face ce făcea în primii ani, i-au luat proiectele şi le-au împărţit la alţii, o vreme a stat mereu cu ochii pe ei, era convins că tot ce iese din mâna lor e mai prost şi aştepta un scandal, tot aştepta la fiecare zvon, la fiecare şedinţă. Şi nu s-a întâmplat niciodată nimic – de vreo câteva ori s-a vorbit despre înlocuitorii lui într-o şedinţă mare de analiză a muncii şi de fiecare dată au fost lăudaţi; atunci a încetat să se mai uite în jur, ce rost ar mai fi avut? Să se sufoce cu propriul venin, cu propria invidie?

Acum ştie că trebuie să se ducă dimineaţa la serviciu, să nu-ntârzie ca să nu piardă condica, să o semneze neapărat şi la plecare, ştie că trebuie să facă o dată la şase luni informarea politică, să iasă la manifestaţie, la porumb, la cartofi, să ţină la timp şedinţa de grupă sindicală (aici a mai rămas lider, la acest nivel, probabil peste un an sau doi nici aici n-are să mai fie). Şi iată că se poate trăi şi în felul acesta...

Se uită la ceas – era încă devreme – şi începu să-şi pună ordine în hârtiile de pe birou. Pe urmă se aşeză pe scaun, destins, şi îşi citi preambulul. Îl citea şi se strâmba singur, mormăia, îşi smucea nervos gâtul, de parcă l-ar fi strâns gulerul cămăşii: nu, nu suna deloc bine, se vedeau lipiturile dintre paragrafe, era căznit, se vedea clar şi de unde luase fiecare idee. Şi deodată se hotărî, adună tot vraful de foi, le mototoli, le scăpă de nenumărate ori pe jos şi le duse pe rând în coşul de gunoi de la bucătărie.

Îşi pierduse antrenamentul, constată în timp ce se chinuia să facă alt plan; pe urmă avea să-l dezvolte, apoi avea să dezvolte doar partea întâi şi aşa mai departe, până când avea să fie gata tot preambulul. Deocamdată se chinui să facă planul în mare; când termină, îl reciti, strâmbându-se, puse deoparte hârtia şi încercă încă o variantă. Pe urmă mai încercă încă una şi încă una şi le aşeză în jurul lui, pe masă, pe studio, pe covor. Şi iar făcu o variantă şi se uită la toate, pe rând: tot citindu-le de atâtea ori, nu-şi mai dădea seama care dintre ele poate fi mai bună.

Ca să facă o pauză şi să-şi împrospăteze mintea, se duse în baie, se rase, fluierând, şi veni la loc, binedispus. Vâjâitul apropiat al maşinilor, uruitul lor neîntrerupt şi aerul ăsta miraculos... Bătu o pală de vânt care îi aduse în nări miros de detergent şi de săpun.

Afară cerul se lumina tot mai mult dinăuntru, inundat dinspre margini de roz; avea o netezime caldă, de fildeş, iar el lucra, plin de zel ca niciodată. Termină prima pagină a preambulului, dar, cum nu era chiar mulţumit-mulţumit, se gândi să mai încerce o versiune. O puse şi pe asta cât mai departe de el, pe bibliotecă, şi luă totul de la cap.

Ar fi trebuit să cam plece de-acum, dar nu se îndura să se întrerupă până nu termină măcar prima pagină. La urma urmei, poate azi are noroc, poate au să meargă maşinile bine şi n-o să întârzie. Şi, dacă o să întârzie, ce mare lucru? Sunt atâţia care fac asta şi de două ori pe săptămână.

Ce bine ar fi să tot scrie aşa, să se trezească dimineaţa foarte devreme, să lucreze la preambul, să lucreze la teză, la ce i-ar face plăcere lui, la ce s-ar gândi el că trebuie. Indiferent la toate necazurile de peste zi, indiferent la faptul că iar o să-şi audă numele în viitoarea şedinţă. (Cum fac ei, cum de numele lui nu lipseşte niciodată din referatul biroului? Cum de nu-l uită o dată măcar, cum de nu-l mai înlocuiesc şi cu altcineva, probabil iau şi ei în faţă, totdeauna, un referat mai vechi şi-l compară cu cel nou, aşa cum el compară acum variantele primei pagini a preambulului?)

Ce bine ar fi să tot scrie aşa, indiferent la zgomotul de râşniţă al maşinilor de pe stradă, indiferent la strigătele gâjâite ale cocoşilor de la curte, indiferent dacă îl mai iubeşte sau nu Veronica. Era sau nu era iubit? De la o vreme, nu mai era la fel de sigur ca altădată. O găsea mai greu la telefon, era mai neatentă faţă de el, o simţea tot timpul nemulţumită ascuns de ceva, încordată de nervi ca un arc. Şi parcă nu mai era nici atât de frumoasă cum fusese primăverile trecute... într-un mai, într-un iunie... Era nemulţumită pentru că şi îşi pierduse cu el (sau i se părea că-şi pierduse) anii cei mai frumoşi, anii de studenţie? Şi-i pierduse oare numai cu el? Nici de asta nu mai era sigur. Îşi amintea de colegul care îi copia cursurile, de cel care îi aducea muzică bună. Într-o vreme fusese foarte gelos pe micul ei trecut, pe prietenul ei din liceu, pe întreaga Facultate de Chimie. Şi, cum şi ea era geloasă atunci, o vreme s-au delectat cu scenele de bănuială reciprocă şi cu împăcările. De la un timp însă, el se silea să nu-şi mai dea frâu liber, ea nu mai părea nici măgulită, nici amuzată de presupunerile lui, se vedea că o enervează, că se simte pisată. Ce importanţă însă mai puteau să aibă lucrurile astea de vreme ce, cu ele sau fără ele, el se simţea atât de bine la ora asta...

Nu mai era devreme, nu mai era devreme deloc, la ora asta ar fi trebuit să-şi înşface servieta şi s-o pornească în goană, spre staţie; de întârziat, a întârziat oricum, dar cel puţin să ajungă odată cu întârziaţii. Ar trebui să plece, dar el nu se clinteşte din loc, scrie mai departe, de zor, nu-i vine să plece, nu se îndură, nu vrea... Chiar dacă ora e atât de târzie, chiar dacă n-are nicio scuză, niciun motiv plauzibil, chiar dacă înlăuntrul lui s-a ţesut ceva, (aproape) convingerea, (aproape) certitudinea că Veronica nu-l mai iubeşte. A avut de când se ştie o periculoasă nevoie de a fi iubit (periculoasă pentru el însuşi) – cu cât ţii mai mult să fii iubit, cu atât nu te iubeşte nimeni sau te iubeşte madam Sonia sau vecina, cum o cheamă, de la doi, de la cinci, care uneori, seara, suferă şi ea de singurătate. Mai bine să scrii mai departe aici şi să nu te gândeşti la toate astea...

A trecut de mult ora când mai putea să plece înspre serviciu, cerul e alb şi strălucitor şi aerul şi-a pierdut răcoarea, maşinile huruie neîntrerupt, vântul flutură rufele pe balconul de vizavi, cineva trece c-un tranzistor deschis, urale, o voce cunoscută, un miting... Un miting, poate i-au scos şi pe-ai lui la miting, poate au scos toată instituţia, toată clădirea – asta ar putea fi şansa lui salvatoare, într-atâta lume lipsa lui ar trece neobservată. Dacă nu, ei sunt toţi acolo, în camera în care el intră de zece ani, în fiecare zi, la ora şapte şi în care, de luni, n-o să mai intre; masa lui de lucru e goală, e goală şi ceaşca de cafea şi sertarele sunt încuiate...

— ...de data asta chiar a făcut-o lată, trebuie să-şi şoptească înveseliţi între ei; şi totuşi grijulii să nu-i audă şeful, ăla bineînţeles că tot ştie, dar ei nu-s turnători, ei sunt băieţi buni, nimeni nu-i turnător dintre ei, la o adică.

— A făcut-o lată, dacă n-o fi cumva bolnav, dar şi-aşa s-ar fi cuvenit să telefoneze.

Vântul leagănă pe balcoane cearşafuri şi scutece şi leagănă în livada de vizavi coroanele vişinilor. E răcoare, e o zi de vară, e ca o zi de vacanţă; şi-a dat el singur vacanţă, după atâţia ani, o vacanţă în care să uite de toate...

N-ar putea trăi aşa o săptămână întreagă, o lună, toată vara, mereu, cu uşa de la balcon deschisă spre strada unde trec scrâşnind, greoi, camioane, spre coroanele verzi care freamătă în soare? Să nu facă nimic decât să-şi scrie preambulul, să se ducă în vizită la vecina lui de la doi, la părinţi, la rudele pe care le neglijează de ani de zile. Să nu mai iasă de-aici ca să nu-şi piardă liniştea asta precară, câştigată după noaptea de insomnie, certitudinea că toate-i merg cum nu se poate mai prost şi bucuria asta potolită, din suflet, că nu-i pasă, nu-i pasă, nu-i pasă...

E târziu, e aproape mijlocul zilei atunci când sună lung telefonul. El se opreşte din scris, tresare, tresar toţi muşchii lui, sunetul sfredelitor îi accelerează bătăile inimii şi o nelinişte uşoară, neliniştea de-aseară, i se strecoară în suflet. Uşoară, foarte uşoară, doar un fum de nelinişte – dar el rămâne neclintit în timp ce sunetul telefonului străpunge pereţii, desenează invizibile linii paralele în aer. Cine poate să-l sune acasă la ora asta? Veronica, îşi zice, şi totuşi aproape sigur că nu, probabil că nu e ea, îşi zice cu părere de rău, ea nu sună decât de trei-patru ori şi închide; oricât ar fi de pornit împotriva ei, trebuie să recunoască, e o fată potolită şi bine crescută şi nici măcar nu e convins că a făcut rău ce a făcut la petrecere alaltăseară; depinde cum vrei să priveşti, e drept, uneori e vanitoasă, îi place să cocheteze, dar poate o mai apasă eşecul ei de la şaptesprezece ani, poate că nu e nici acum sigură de ea, dacă îşi aminteşte mărturisirile ei, e gata să se înduioşeze. Păcat că nu poate fi Veronica, sună de prea multe ori ca să fie ea, şi totuşi: dacă l-a căutat la serviciu şi colegii i-au spus că n-a venit şi de aceea îl sună cu disperare?

S-ar putea deci să fie ea, s-ar putea să fie colegii, chiar şi lor le-ar putea răspunde că este bolnav, asta ar simplifica, ar uşura lucrurile.

Dar el nu se clinteşte. Nu ştie cine-l caută, dar el nu răspunde şi asta îl umple de o bucurie neaşteptată. Nu ştie cine, din afara camerei lui, îl sună, îl somează cu sunetele stăruitoare şi tăioase ale telefonului care nu se mai opreşte. Dar el nu se clinteşte din loc, îl aşteaptă, îndârjit, să mai sune, strânge din dinţi şi, oricine ar fi, tot nu-i pasă.

Şi telefonul, în fine, încetează să sune.

1979

Vară-primăvară

Primăvara a fost rece, cu un cer jos şi cenuşiu: până la sfârşitul lui mai s-a mers cu pardesie. Caişii înfloriţi prin curţi s-au trecut, aproape neobservaţi, iar crengile le-au rămas multă vreme neînfrunzite, nişte nuiele ţepene, ca şi când seva n-ar fi trecut prin ele. Verdeaţa ieşise anemică şi creştea greu sub apăsarea cerului şi a ploii.

Cam prin primăvară a început să sune mai des la nepoţi mătuşa Milica.

*

— Romaniţa, strigă mătuşa Milica în receptor, cu glasul ei gros.

E gălăgie în piaţă şi telefonu-ăsta are pe dracu să-l ia. Dar ea, de treizeci, de patruzeci de ani numai aici vine dacă vecinii, madam Stănescu ori dom Popescu – frizeru –, nu sunt acasă.

— Romaniţa, strigă mătuşa Milica în receptor, ce-i cu mama ta?

Până mai de curând, Romaniţa răspundea râzând atunci când îi recunoştea glasul. Râdea, o tachina, la fel ca acum câţi ani? – când a venit să dea la facultate şi a stat la ei. Bucureştiul o intimida atât pe vremea aceea, încât abia după vreun an a văzut cât de coşcovită e casa mătuşii Milica. Decât să te conducă un băiat atâta drum – cu două tramvaie, apoi printr-un labirint de străduţe, unele pietruite, altele desfundate, până în dreptul curţii înguste, cu un şir de căsuţe joase, cu tencuiala jupuită, dinspre care răzbate până în stradă mirosul de stătut, de mucegai şi de cărbuni, mai bine să-i mărturiseşti de la început că eşti din provincie şi să te laşi condusă până la cămin.

— Romaniţa, repetă mătuşa Milica, ce face mama ta? Ce face sora mea, Romaniţa? Tot la spital e? Ce spun doctorii?

— Stai liniştită, că e bine... Tot la spital e şi e bine că e acolo... Dacă se întoarce acasă, se apucă de treabă. Aşa, stă în pat şi se odihneşte.

— Dar băiatu ce face? Ce face Matei?

— Cu şcoala, tanti, cu şcoala...

Nepoata se învârte de nerăbdare în jurul telefonului: nu este bine aşezat, între camera ei şi a fostului soţ. Chiar dacă divorţul s-a terminat şi nu mai are să se teamă de vreo reclamaţie, tot nu vrea să-i dea satisfacţia că o duce prost: că mama e în spital, că ea nu-şi vede capul de treburi.

— Dar voi când mai veniţi pe la mine, Romaniţa? strigă mătuşa Milica, neliniştită.

Simte că nu mai poate să întindă convorbirea. Şi probabil că asta a fost prima ei întrebare, numai că din şiretenie a amânat-o.

— Ei, da, oftează nepoata, şi mai grăbită. Venim, n-avea grijă, Lia nu, că aşteaptă să nască, dar eu, tu ştii că eu vin. Numai că săptămâna asta încă nu. Marţi nu... joi nu... poate peste vreo zece zile. Mai devreme în niciun caz...

A fost o fetişcană neîndemânatică şi cu capul în nori, şi-acum încă îşi mai uită în troleibuz sacoşa, jerseul, în alimentare uită să-şi ia de la casă restul. Aşa că nimeni nu poate fi mai uluit decât ea când se vede de vreo câţiva ani încoace cum aleargă de la serviciu la grefier şi de-acolo la Casa de Ajutor Reciproc a pensionarilor, aproape fără să încurce nimic. Aproape reuşind să le facă bine.

Nimeni nu poate fi mai uluit şi mai disperat şi mai mândru.

— Atunci te aştept, fata mamei, spune răguşit mătuşa Milica.

Ei, ei, pentru cine s-a zbătut ea toată viaţa? Nu pentru sora şi pentru fratele ei? Nu pentru nepoate? Să nu le fi zis omu ei, Pavel, o vorbă de rău, că îi scotea ochii! Nu la ei au venit fetele duminică de duminică, la prânz, la masă, şi-n timpul săptămânii seara, când nu îşi luau cartelă? Şi după Gicu ce-a mai umblat cât a fost închis, ce-a mai plâns pentru el! Şi-acum, de câte ori sună, tot peste cumnată-sa dă.

— Bon-juuur, Milico, face cumnata. Gigi nu e acasă. Când îi aude vocea aia a ei, prefăcută, abia se ţine să nu-i închidă în nas telefonul.

Mătuşa Milica merge spre casă, bodogănind, supărată.

— Ce ai, eşti supărată ori ce? Ce-ai păţit?

Madam Stănescu, vecina: stă în poartă, cu cojocelul hărtănit pus peste capotul de diftină, şi se uită după factor. De fiecare dată la fel întârzie cu pensia: până-ntr-o zi când ea n-o să-i mai lase ăi cinci lei în plus. Să se înveţe minte. Şi-atunci să vezi cum o să ştie să vină la vreme!

— Sunt supărată cu sora mea. Cu mama fetelor, o ştii... Mama Romaniţei şi a Liei. E de-atâta vreme în spital şi nu ştiu ce are, că ele nu vor să-mi spună. Şi sun când la una, când la alta, dar Lia nu iese din casă, că aşteaptă să nască, şi Romaniţa simt eu că mă minte. Şi de atâta vreme niciuna n-a mai trecut pe la mine...

— Da mai lasă-le şi dumneata, nu le mai pune pe toate la inimă!

Madam Stănescu n-a prea ascultat-o, la cu totul altceva se gândeşte: oare s-o cheme ori nu la o cafea? Dacă ar şti că factorul mai întârzie, ar chema-o. Numai că, dacă factorul vine repede, cum mai scapă de Milica?

— Hai-năuntru, că tocmai pusesem de cafea. Şi-mi povesteşti toate pe îndelete, se hotărăşte.

*

Încă acelaşi frig şi o lumină pâcloasă. Oraşul s-a umplut peste noapte de blugi cu manşeta întoarsă prevăzător, pentru cât au să mai intre la spălat. Blugi Levi Strauss, blugi Lee Cooper şi puştoaice tunse Sassoon. Au apărut şi primele mese încărcate cu napolitane uscate şi chifle, iar alături grătarele de mititei, deasupra cărora începe să se ridice fumul. Bâzâitul compresoarelor umple centrul, la fel ca şi cartierele îndepărtate: se construieşte în grabă, pe locurile virane rămase de la cutremur – neaşteptate maidane ştirbe, unde buldozerele se opintesc într-un nor de praf. Trecătorii încă se mai opresc în loc şi privesc resturile de zid înnegrit cu aceiaşi ochi – îngroziţi, obtuzi şi lacomi. Şi iarăşi puştoaice tunse Sassoon, îmbrăcate cu blugi Levis, la care Andrei nu se uită: este cel mai serios bărbat dintre toţi cei pe care cumnata lui, Romaniţa, i-a întâlnit până acum în viaţă.

— Şi ieri a sunat tanti Milica. La noi tu ştii că totdeauna răspunde Lia. Lasă, stai liniştită acasă, i-a spus, că nici eu n-am mai văzut-o pe mama de multă vreme. Nu pot să fac un drum aşa lung până la spital! După ce m-am chinuit atâtea luni cu sarcina, i-a spus, nu vreau să stric acum, la sfârşit, totul; sun-o şi tu pe Romaniţa... Te-a găsit?...

Vorbesc în şoaptă amândoi, deşi de zece zile doctorii spun că bolnava nu mai e conştientă. Din când în când câte unul mai aruncă o privire suspicioasă spre patul unde se zăreşte obrazul tras, cu părul alb, câlţos de-atâta zăcere. Tăviţa de pe noptieră este plină de lichidul verzui, vomitat. Când Romaniţa întinde mâna să o ia, ochii bolnavei se deschid, neliniştiţi.

— Lasă-i-o, ştii că o enervează dacă i-o iei, mârâie tânărul.

Şi pe el îl enervează agitaţia Romaniţei: ostentativă şi exagerată. De obicei o apără în faţa Liei, las-o, dragă, o ştii doar pe Romaniţa cum e, ce sens are să te enervezi? Totuşi, e sora ta! Acum însă, dacă nu mai trebuie să o apere în faţa nimănui, n-are cum să n-o vadă cât e de deplasată: cum se mişcă prin rezervă în pantalonii ei albi de doc şi-şi mai aruncă o ocheadă în oglinda din faţa chiuvetei. Mai duce plosca, îşi mai aruncă o ocheadă şi e mâzgălită la ochi, ca totdeauna. Pe Lia cel mai mult a enervat-o cu viaţa ei aiurită şi că mama a bătut drumurile să-i ducă la grădiniţă, la şcoală, copilul. „Ei, s-o vedem pe Romaniţa cum o să se mai descurce şi de-acum înainte“, a spus Lia când mama a anunţat-o că o să se interneze. Nu fi răutăcioasă! Cu toate defectele ei, e totuşi sora ta, i-a spus el. Nu sunt, ştii că eu niciodată nu sunt răutăcioasă, a răspuns Lia. Doar că am dreptate. Şi uite că, într-adevăr, are.

— M-a găsit, m-a găsit... Până la urmă, a reuşit să dea de mine! Nu s-a lăsat până nu...

Romaniţa îşi aude glasul împăciuitor, modest. Doar trebuie să colaboreze, chiar dacă în ultima vreme relaţiile dintre ei s-au cam răcit. Şi ce bine se înţelegea cu Andrei la început! Parcă el i-ar fi fost frate şi Lia cumnată! Numai că Lia a reuşit să-l schimbe! De câte ori dă ochii cu Andrei la spital, o frapează cât s-a lăţit: ba chiar a făcut şi burtă!

— Sună când la noi, când la tine, pentru că te încăpăţânezi să nu-i spunem adevărul despre mama. Ea simte! Dar n-o să putem s-o mai ducem mult aşa, are Lia dreptate! Când o să vadă că nu mai apare şi nu mai apare, tot o să înţeleagă şi tanti Milica ce s-a întâmplat.

Tânărul a şoptit mai tare ultimele cuvinte şi se uită din nou, temător, spre pat: nu, slavă Domnului, bolnava nu dă niciun semn c-ar mai putea să audă!

— Unde suntem? întreabă doar, din când în când.

N-a scos niciun geamăt de când zace în patul acesta, cu rana de la abdomen deschisă, ca o plesnitură de pepene copt, cu pielea uscată de la încheieturile braţelor neagră de perfuzii. Acum, când nu mai cară sacoşe grele, nici nu mai aleargă la serviciu cu firele duse la ciorap, nici nu mai strigă, plină de nervi, la copii, ochii ei, cu gene negre şi lungi, măriţi pe faţa slăbită, au căpătat o privire vagă, depărtată şi misterioasă.

— Mai bine să dea telefoane decât să ştie adevărul. Aşa mai păstrează o speranţă, spune Romaniţa dulce.

Îşi aude singură glasul cât de dulce şi de caritabil e şi furişează o privire întrebătoare spre Andrei: l-a convins? Culoarea densă şi ambiguă a ochilor lui verzi pe faţa măslinie, tenul gras, cu pori vizibili – un ten de bărbat matur. Ca şi corpul înalt, care îmbracă hainele bine, ca şi gesturile cumpănite. Dar expresia feţei lui a rămas neîncrezătoare. Chiar puţin plictisită. Nu, nu ăsta era argumentul cu care putea să-l convingă.

— Şi dacă atunci când îi spunem adevărul, tanti Milica face un şoc? îi strecoară ea.

E întoarsă cu spatele şi îşi face de lucru pe lângă bolnavă: îi umflă perna, netezeşte cutele de la cearşaf, ia alifia de pe noptieră ca să ungă escarele.

— De ce să facă un şoc? Nu vezi ce bine se simte, ce bine arată? Are dreptate Lia când susţine că e mai sănătoasă ca ea!

— Daaa? Şi dacă rămâne paralizată? Ce faci cu ea dacă rămâne paralizată? Ce faci? O iei tu la tine?

— Unde vrei s-o iau? Cine vrei să aibă grijă de ea? Vrei să-mi sacrific copilul după ce Lia s-a chinuit pentru el atâta vreme?

Faţa brună a lui Andrei s-a întunecat şi mai mult. E cald şi, cu tot sprayul de dimineaţă, rotogoale umede îi pătează la subsuoară cămaşa proaspăt călcată, proaspăt apretată. Încă şi mai mult decât întrebările stupide ale cumnatei îl enervează că i le pune de lângă pat. Câtă lipsă de atenţie la tot ce e în jurul ei! Ce mod de a nu prevedea consecinţele lucrurilor – aşa cum de mult a observat la ea Lia. Degeaba a apărat-o el atâţia ani, pentru că tot Lia, care e sora ei, o cunoaşte mai bine!

— N-ai decât s-o iei tu, răbufneşte.

Are pleoapele umflate şi albul ochilor injectat, când au trecut anii fără ca el să facă tot ce aştepta? Lucrează noapte de noapte cu disperare, are o fire lentă şi conştiincioasă, suferă de bilă şi este revoltat pe cei care vin la serviciu şi îşi pierd vremea la şuete şi la cafele. Este revoltat şi pe familia lui, burgheză şi puritană, care l-a trimis spre viaţă timid şi neajutorat; cu biografia lui, oricât ar lucra noaptea, niciodată, lasă că ştie el, n-o să avanseze.

— De ce s-o iau eu? Eu susţin s-o lăsăm în pace. Cât timp nu ştie nimic de mama, e liniştită, stăruie aiurita de Romaniţa.

Totdeauna se poartă cu o dezinvoltură inconştientă şi provoacă în jur o grămadă de încurcături. Pe urmă trebuie să vină ceilalţi, să descurce şi să îndrepte lucrurile în urma ei. Ceilalţi, care? Bineînţeles că familia.

Da, are dreptate Lia să n-o suporte.

Andrei se întoarce şi el cu spatele şi începe să desfacă pachetele, pacheţelele aduse, deşurubează termosul pe urmă.

— Perişoarele le-a fiert Lia la abur, îi explică.

A schimbat vorba şi încearcă să-şi schimbe şi glasul: şi-l aude sunând aproape prietenos. Ce să faci, există pe lumea aceasta oameni cu care, oricât te-ai strădui, nu te poţi înţelege.

Uită-te la el, strânge Romaniţa din maxilare. Uită-te la el cum a ajuns! Chiar şi în situaţia asta, singura lui grijă este să scoată în evidenţă calităţile de gospodină ale nevestei! Chiar şi în situaţia asta!

Se uită spre pat încă o dată: în aerul greu mirositor al rezervei, chipul ei este cât poate fi mai frumos chipul unei femei ajunse la această vârstă. Subţiată şi palidă, mâinile devenite gracile, privirea neagră şi visătoare – unde este femeia autoritară, voinică şi energică pe care o înfrunta altădată?

— Deci tot nu vrei să-i spunem mătuşii Milica adevărul, şopteşte Andrei.

Înşurubează capacul termosului, împătureşte meticulos hârtiile de la pacheţele. De mic a fost îndemânatic, s-ar pricepe să facă orice, numai să-i dai timp: să desfacă piesa încet, să mai fumeze o ţigară, pe urmă să o asambleze. Ar putea pune totul la punct dacă ar avea timp: dar aşa, a ajuns să doarmă numai patru-cinci ore pe noapte. Şi, când te uiţi împrejur, rar să mai găseşti vreunul care să-şi pună sufletul în ce face. Când te uiţi împrejur, te miri că încă nu s-a dus chiar totul de râpă.

— Mâine vii?

A ieşit şi Romaniţa cu el să-l conducă. Dispare încet-încet mirosul reanimării – de săpun, spirt, urină, fecale subţiate. Nimeni la ora asta, doar coridoarele pustii. În camera asistentelor o zăresc pe femeia de serviciu cu picioarele varicoase: îşi calcă, atentă, rufele aduse de acasă – maiouri de copii, mileuri. Înalt şi stângaci, Andrei merge spre ea în vârful picioarelor şi îi vâră o hârtie de zece lei în buzunarul căscat al şorţului. Se aude semnalul muzical de la Om bogat, om sărac şi ultimele asistente coboară la televizor.

— ...Nu, nici mâine, nici poimâine. Trebuie să merg cu Lia la control. Trebuie să mai văd şi ce mai e pe-acasă... Să pregătesc... Oricum, mai vorbim la telefon, adaugă, cu un glas şovăielnic.

Ce egoism la Lia, într-o astfel de situaţie să-l mai care după ea şi pe la doctori! Şi greul lucrurilor, bineînţeles, îl lasă în spinarea mea, ca totdeauna!

Romaniţa are ce are cu soră-sa de când erau mici şi Lia răcnea seară de seară în baie, de frică să nu-i intre în ochi săpunul.

— Cu actele de azil ce mai e? întreabă Andrei. Te-ai gândit că până în toamnă trebuie s-o internăm pe tanti Milica?

Are acum un glas plictisit şi aspru. Sunt ani de când aşteaptă să-şi vadă odată casa aranjată şi s-o vadă şi pe Lia că a reuşit să-şi ducă o sarcină cu bine până la capăt. Merită şi el măcar atât, ca să poată pe urmă să lucreze liniştit noaptea. Şi uite, tocmai când părea că au să se rezolve toate, au apărut din senin lucrurile astea îngrozitoare. Toate belelele...

— Când să mai umblu şi cu actele? Nu te gândeşti că n-am pe nimeni care să mă mai ajute? îngână Romaniţa.

Lasă, că ai fost destul de ajutată până acum! e gata să-i răspundă el. Dar renunţă şi doar dă, plictisit, din mână. Nu-i totuşi momentul cel mai potrivit ca să-şi trântească în faţă tot felul de adevăruri.

— Mama îi dădea dreptate Milicăi să nu vrea la azil. Ar fi singura de pe stradă, îi e ruşine. Doar au fost şi ei cineva, au avut pe vremuri o situaţie...

— Ei, mare lucru situaţia lor! Tu te uiţi la ce îndrugă tanti Milica!

— Dar voi nu ştiţi cum e acolo! Are dreptate să nici nu vrea să audă...

— Ascultă, o întrerupe Andrei răguşit.

Se caută nervos în buzunar după ţigări. Doar dinţii mici, galbeni, tociţi îi arată fără cruţare vârsta.

— Ascultă, eşti în stare s-o iei tu la tine?

— Doar ştii că n-am unde... Doar ştii că până...

— Atunci de ce atâta vorbărie inutilă? Nu-ţi dai seama ce răspundere îţi iei?

— Ce răspundere?

— Dacă se întâmplă ceva, dacă paralizează sau, mă rog, o iei la tine şi ai grijă de ea... Păi, asta e, ce dai din umeri? Ce se întâmpla dacă unchiul Pavel nu murea într-o săptămână? Altfel, cred şi eu, e uşor să faci pe caritabila! E uşor să spui că nu vrei să o trimiţi la azil! Dar fără să-ţi iei vreo răspundere!

*

— Spune să-mi iau eu răspunderea dacă nu sunt de acord să o ducem la azil...

Vara izbucnise brusc, cu călduri toropitoare, întrerupte din când în când de ploi torenţiale, ca şi când cerul apăsător s-ar fi rupt. Cum se opreau ploile, canicula izbucnea din nou, ca febra într-un trup sleit. Odată cu căldura, amestecul pestriţ al oraşului ieşise brusc la iveală: o lume gălăgioasă şi ţigănoasă acoperi ca o pecingine străzile înecate în soare. Se trăseseră mai la umbră, spre garajul unui bloc, ca să se ferească de arşiţă şi de privirile oamenilor. Se trăseseră firesc în umbră, de ani de zile se fereau de străzile luminate, făceau dragoste în cearşafuri străine.

— Ei, cum să-ţi iei tu răspunderea? Şi să vrei, n-ai putea...

Are în glas o solidaritate politicoasă, dar plictisită. Poate e plictisit de căldură şi de înghesuiala din tramvai, de cele opt ore de serviciu în care reuşeşte şi să-şi arate zelul, şi să-şi rezolve problemele personale. Poate e sătul că mai în fiecare zi vine aici să-i susţină moralul, să se plimbe pe trotuarul din faţa spitalului, cu două ziare citite şi răscitite, făcute sul în buzunarul hainei de tergal – prea groasă pentru căldura asta, prea veche în atâta lumină.

— Mi se pare ruşinos pentru noi să o vârâm la azil! Ştii ce veselă, ce darnică era! Între ea şi mama este aceeaşi diferenţă de ani ca între mine şi Lia...

A început din nou cu poveştile ei de familie, care nu-l interesează, dar n-are să-i arate acest lucru, aşa cum nimănui nu-i va arăta vreodată în faţă lucrurile neconvenabile. O priveşte atent, deşi ştie bine, foarte bine chiar cum arată. Şi corpul gol i-l ştie în amănunt, a fost foarte subţire la început şi grasă nu a ajuns încă. Şi cum se îmbracă ştie – la fel ca o studentă venită de vreo doi ani din provincie. Chiar şi părul tot aşa şi-l poartă – tuns băieţeşte sau legat cu un şiret la spate. Numai firele albe i s-au înmulţit neliniştitor la tâmple şi în creştet.

— Ani de zile am făcut cu ei toate sărbătorile. Şi odată îmi amintesc că mi-au adus, ea şi unchiul Pavel, o păpuşă care închidea şi deschidea ochii. Şi Lia ce scandal a făcut! Lia tot timpul se simţea persecutată...

Astăzi pare mai exaltată ca de obicei şi o secundă el are o neplăcută senzaţie de falsitate, gândindu-se că va trebui să-i ţină isonul. Dar senzaţia se risipeşte repede, s-a obişnuit de mult cu propriul glas nefiresc şi cu gesturile lui silite. A fost emotiv de când se ştie şi şi-a construit cu perseverenţă o fire întortocheată şi ascunsă de care e, în realitate, mândru.

— Şi cu soţul ei, cu unchiul Pavel, ce s-a întâmplat? Dacă pe ea o internaţi la azil, cu el ce-o să se întâmple? întreabă, simţind că a sosit momentul replicii lui.

— Doar ştii că unchiul Pavel a murit după cutremur! răspunde mustrător Romaniţa.

Mustrător, şăgalnic: cum, doar eu îţi povestesc zi de zi tot ce fac, nu m-ai obişnuit tu aşa? N-am sunat la tine după ce le-am dus doctorul? Consultaţia m-a costat o sută de lei, dacă trăieşte o săptămână, a scăpat, a spus doctorul. Şi chiar aşa a şi fost: a murit într-a patra seară. Iar la crematoriu nu m-am mai dus, pentru că în ziua aceea colegul tău ţi-a dat cheia şi ne-am întâlnit amândoi, nu se poate să nu ţii minte...

— După cutremur a paralizat unchiul Pavel. De spaimă. Oricum, mai devreme sau mai târziu tot i s-ar fi întâmplat! Avea şaptezeci şi nouă de ani şi o sută douăzeci de kilograme.

El şuieră, politicos, admirativ.

— Şi biata tanti Milica, bătrână şi ea, şi îţi dai seama, să trebuiască să îl întoarcă de pe o parte pe alta, să-l schimbe...

Se opreşte brusc şi se uită la artera pe care vâjâie maşinile colorate. Prietenul ei are o pudicitate pe care ea ţine să nu o deranjeze: în atâţia ani de când sunt împreună nu s-au certat niciodată. Nici măcar nu-şi aminteşte să o fi contrazis: dar uneori o ironizează, ca pe o străină, şi asta o deranjează. De la început au fost unele lucruri care i-au displăcut la el, poate acum să fie chiar mai multe, numai că ea este o fiinţă loială. Ea este o fiinţă loială şi de bună-credinţă şi cu severitate în privinţa lui, nu îşi permite să ţină minte ceea ce îi displace.

Şi pe urmă e aşa de obosită! Pur şi simplu nu-şi vede capul de treburi!

— E îngrozitor cum de la o vreme începe să-ţi scadă memoria, spune bărbatul, ducându-şi mâna la frunte.

În lumină, carnea feţei lui pare muiată şi firele cenuşii de pe maxilare au sclipiri roşcate. Nu s-a bărbierit astăzi. Iar mişcările îi sunt cele dintotdeauna: de adolescent. Nesigure, agitate.

— Toată viaţa lui, unchiul Pavel s-a pretins ateu şi a spus că pe el să nu-l îngroape cu popă, la biserică. Pe el să-l ducă la crematoriu. Şi, dacă l-au dus la crematoriu, rezerva lor de bani a rămas intactă. Acolo e mai ieftin. Şi toţi din familie au apelat la banii ăştia când au avut nevoie.

— O rezervă, spui? Cam cât?

— Zece mii. Ce-ţi închipuiai? Pentru ei... Dar şi pentru mine... zece mii...

— Chiar aşa?! Când spui o rezervă...

O priveşte amuzat-ironic. Se ştiu de atâţia ani şi, cu toată înfăţişarea ei, puţin şleampătă, puţin sărăcăcioasă, de studentă provincială, a ajuns ceea ce în realitate se cheamă o femeie între două vârste. Cum poate cineva să rămână atât de lipsit de simţul realităţii? se întreabă, mângâindu-i umărul cu două degete.

Aşa se întreabă şi când o vede cum lucrează luni şi luni la ceva pentru care n-o să încaseze la sfârşit nici trei sute în mână.

— Cred că n-ai înţeles, spune Romaniţa cu vioiciune. La crematoriu l-au dus pentru că toată viaţa unchiul Pavel a spus că nu vrea să-l îngroape cu popă...

Dar e convinsă că el înţelege tot. Vezi şi tu tot ce văd eu? îl întreabă câteodată. Paturile despărţite cu draperii de muşama, deasupra lor tăbliţele negre cu numele înscris, vârsta, operaţia, faianţa peretelui pătată galben, vezi şi tu ce văd eu? Ochii ei cerniţi, buzele subţiate, acoperite cu o crustă portocalie, aţe de salivă cleioasă când se întredeschid, vocea ei impersonală.

— ...unde suntem?

Toate lucrurile la care mă uit le vezi, fără îndoială, şi tu.

Ar fi rezistat oare dacă n-ar fi ştiut că el vede, că el înţelege tot, chiar fără să-i spună ea o vorbă? Ca şi când ar tot înota pe sub apă, kilometri şi kilometri întregi, respirând printr-un fir de trestie – numai.

— Deci nu pentru economie l-a dus la crematoriu, insistă.

— Dar dacă banii au rămas, nu s-a supărat nimeni. Dimpotrivă, râde el blând.

Un fel de nechezat subţire.

— Da, acum mi-amintesc ce povesteai despre mătuşa şi unchiul tău: că nu se prea înţelegeau şi, după ce el a murit, mama ta a spus că abia acum poate să trăiască şi sora ei liniştită, debitează, jovial.

— Numai că era mai complicat.

Se uită la lumea din faţa magazinului: mai este o oră până să se deschidă.

— Mai complicat, spune ea. Pentru că, după ce unchiul Pavel a murit, mătuşa Milica nu mai părea să aibă chef de nimic. Nici să coasă nu mai avea răbdare, rămânea cu ochii în gol pe câte un scaun.

Mai complicat, totul este mai complicat. Şi ea tot în gol se uită şi pe furiş, cu o privire lacomă, îi urmăreşte lui toate mişcările: neastâmpărul mâinilor, prea subţiri pentru un bărbat, râsul copilăresc şi uşuratic.

Atâtea amănunte care n-au cum să-ţi placă. Numai că totul este mai complicat: cu o supunere exaltată, ea aproape înţelege în clipa asta că îl poţi vrea pe celălalt chiar dacă îţi displace că îşi salută şeful cu o înclinare exagerată a capului şi îi face cadou personal de ziua lui o sticlă de Johnny Walker. Chiar dacă îţi displac ironiile stereotipe şi glumele celorlalţi pe seama lui şi trupul din ce în ce mai greoi, cu şezutul lăţit de scaun. Chiar dacă, fără să ştii de ce, mai ales la amiază, mai ales pe zăpuşeală, când lumina este atât de albă şi oamenii merg zoriţi şi maşinile sunt aglomerate, te simţi sleită şi nu mai vrei nimic. E numai lumină şi cald şi ţi-e lehamite. Dar alteori pândeşti cu atâta nerăbdare de la geamul rezervei. Şi pe urmă cobori în goană scările, cu pumnii strânşi în buzunarele halatului alb, nu, spui în gând obrazului tras, cu ochii încercănaţi, cu părul câlţos de atâta zăcere, nu, spui în timp ce traversezi în goană printre cele patru benzi de maşini colorate care gonesc pe arteră, nu, acum, timp de o oră n-am să mă mai gândesc la asta.

— Nu, n-am vrut să întârzii, îi spune când ajunge, totdeauna gâfâind.

Şi-l priveşte aproape intimidată şi ochii îi sunt aproape recunoscători, aproape veseli.

— Ei, dă el nepăsător din mână.

Şi se uită plictisit la tramvaiele care se apropie de staţie, toate înaintând la fel de greoi, toate cu uşile deschise, cu ciorchini de oameni vârâţi unul într-altul, atârnaţi la fiecare scară.

— Ce, asta-i problema? Doar ţi-am spus de atâtea ori, tu vezi-ţi de treburi, dacă poţi, cobori, dacă nu, nu. Eu te aştept aici oricât. Şi o oră.

— Nu reuşesc să-mi găsesc o pilă la miliţie, spune, dintr-odată.

Ca şi cum fraza i-ar fi irupt, fierbinte: o ţinuse de atâta timp, ca s-o arunce la momentul potrivit. Dar momentul nu mai venea şi el îşi pierduse răbdarea.

— Când dai examenul? întreabă ea şi-şi aude nota falsă din propriul glas îngrijorat.

— Joi. Aşa că mâine şi poimâine nu vin. Mă duc să mai exersez parcarea şi pornirea din pantă.

L-a cuprins brusc neastâmpărul şi se uită la ceas fără reţinere.

— Ei, cam ar fi timpul...

O împinge uşurel de umeri, antrenând-o la mers.

O, nu mă întoarce acolo! Încă puţin, încă puţin, ar scânci ea. Dar nu face decât să meargă înaintea lui, împiedicat, lovindu-se de toate denivelările asfaltului.

Prin uşile deschise ale blocului răzbate un miros de ceapă prăjită şi igrasie.

— Aici, la etajul trei, stă Oprişan.

Memoria ei în schimb este intactă, pentru că-l ştie imediat pe Oprişan: acel şef de cadre care n-avea noroc la însurat, pentru că găsea numai fete cu dosarul prost. Relaţia pe care el o cultivă cu grijă de ani de zile. Iată însă că, în fine, a dat şi Oprişan peste cine trebuie, a primit dezlegarea să se însoare şi s-a instalat într-un apartament de trei camere, în acest bloc prin umbra căruia ea păşeşte împleticit, ocolind pubelele pline.

— Înseamnă că-i un om corect de vreme ce n-a profitat ca să-şi ia un apartament mai în centru, spune ea, cu o falsă însufleţire.

Nu vrea să-şi asculte glasul, aşa cum nu vrea să se gândească: de cât timp trimite automat şi neglijent înapoi răspunsurile pe care bănuieşte că el le aşteaptă? O treabă făcută prost, de o persoană stângace şi indolentă: pentru că vocea asta n-ai cum să n-o auzi cât de fals sună.

Brusc, glasul i se face de la sine firesc: plângăreţ. Se opreşte în loc şi schiţează o mişcare, de parcă ar vrea să-l ia de mână.

— Oh, mi-e atât de groază să mă întorc, şopteşte. Înţelegi? Mi-e aşa de groază că s-a întâmplat ceva cât am lipsit...

— Sărăcuţa de tine, spune el, abstract-compătimitor. Ce vrei să se schimbe într-o oră?

Se uită temător împrejur, pe urmă îi trece mâna pe creştet, prin păr.

— Sărăcuţa de tine, cu asemenea necazuri pe cap! Şi eu, cu examenul meu de şofer, spune, cu aceeaşi vinovăţie abstractă.

Se uită iar temător împrejur, o trage iute spre el, o sărută grăbit, muşcându-i buzele, împingând-o în zid: o violenţă nepotrivită cu lumina albă, înţepătoare. Ca şi când ar vrea să se aţâţe. Sau ca şi când ar vrea să termine cum trebuie întâlnirea.

— Mai recunoşti locul? îi şopteşte ea.

Nu l-ar întreba dacă n-ar fi atât de disperată că trebuie să se întoarcă acolo. Să mai vorbim încă cinci minute despre cum era când ne întâlneam aici, să mai vorbim puţin despre asta sau despre orice altceva. Să mai stăm şi să mai vorbim, nu mult – măcar cinci, măcar patru, măcar trei minute.

Nu spune însă nimic, păşeşte cuviincios alături de el, spre staţia de unde are să-şi ia tramvaiul.

— Ei, cum să nu-mi amintesc, se grăbeşte el.

Cum să nu-şi amintească! Doar este una dintre cele mai vechi amintiri ale lor şi i-a evocat-o de atâtea ori, încât aceleaşi cuvinte îi şi vin, automat, pe limbă.

— Da, recită el, vedeam de sus câmpul cu rapiţă, verde strălucitor, şi lacul cu bărci şi pescari...

Se opreşte brusc şi începe să alerge înspre tramvai.

— Atunci joi. Tot aşa, îi strigă de pe scară.

*

Acum trebuie să se întoarcă acolo, aşa că aşteaptă lângă zebră să traverseze, cu pumnii strânşi de nerăbdare în buzunarele halatului, lăsându-şi greutatea când pe un picior, când pe altul. Văzduhul prăfos şi înfierbântat este ars de lumină şi de scrâşnetul frânelor, de zuruitul tramvaielor. Un uruit prin care ea aleargă, smulgându-şi cu greu, la fiecare pas, tălpile sandalelor din asfaltul moale ca plastilina. Aleargă încruntată, uitându-se împrejur cu ochi înrăiţi, nu, nimănui nu i se întâmplă nimic rău, atunci de ce tocmai ei? De ce tocmai mie? De ce tocmai ei, care în ziua operaţiei a împlinit şaizeci de ani, de ce tocmai ei, care n-are decât o rochie bună, pentru care a luat bani de la Casa de Ajutor Reciproc a pensionarilor înainte de nunta Liei şi un deux-pièces bleumarin pe care l-a lăsat împreună cu pantofii şi combinezonul la garderobă, la Internări, oi mai ieşi de aici ori nu? s-a întrebat atunci, cu glas răguşit şi aspru. Şi pe urmă a urcat singură scările cu pasul ei de atunci, un pas de femeie voinică. Şi faţa – severă şi posomorâtă...

Traversează artera şi trece de poarta spitalului, de ghereta unde portarul, cu şapca de postav cafenie, aşezată strâmb deasupra frunţii asudate, înghite bucăţi mari de roşii, de castraveţi şi de parizer şi trece de câinele fără stăpân, veşnic hămesit, cu limba scoasă şi coastele slabe, tremurând de căldură, care noaptea adulmecă pe lângă morgă. Oh, nu, nu, mai bine să nu mă gândesc la asta! Dar la ce, la ce, la ce să mă gândesc mai bine?

Şi iarăşi coridoarele răcoroase, tăcute, pe care se îndepărtează câte un halat alb. Şi mirosul reanimării. Nu, încă nu, să nu mă gândesc la asta încă! Dar la ce, la ce să mă gândesc mai bine?

O lăsase ca, de obicei, să plece ea mai înainte, aşa că mergea singură, prin lumina albă, înţepătoare. Şi de aproape lacul era doar o groapă imensă, cu apa tulbure, stătută şi marginile roase de cărări bătătorite, pline de tufişuri de mătrăgună, de hârtii şi excremente. Şi frunzele de rapiţă erau îmbâcsite de praful betonierei. Şi grămezi de gunoaie şi câini fără stăpân, rămaşi de la casele demolate, şi cerul alb, imens, sticlind de soarele ascuns, şi de cer atârnate ghearele excavatoarelor.

Atât de repede se ridicau blocurile noi, încât, de fiecare dată când venea acolo, se rătăcea şi pierdea câte o jumătate de oră din cele trei câte puteau să stea împreună. Şi nici acum, de câte ori se uită prin geamul rezervei, nu mai recunoaşte blocul unde se întâlneau atunci şi nici locul unde creştea rapiţa, pe malul unei gropi lângă care stăteau, ciuciţi, pescarii. Dar recunoaşte atât de bine uşa Reanimării, coridoarele răcoroase pe care se îndepărtează câte un halat alb, mirosul de spirt, cloramină, paturile cu draperii de muşama.

— Ce cauţi aici? Ce căutaţi? Cine?

Mătuşa Milica! Pe taburetul cel mai apropiat de pat! În rochia ei pentru ocazii, dinainte de război, de mătase naturală. Numai pe la subraţ mătasea a început să se taie. Dar nu se vede.

— De ce ai venit, când eu ţi-am spus să stai liniştită acasă?

— Las-o, dragă Romaniţa!

Lângă fereastră, pe două taburete alăturate, dom Popescu frizeru şi madam Stănescu. Vecinii mătuşii Milica!

— Las-o, dragă Romaniţa, e sora ei! Are şi ea dreptul! Dimineaţa, când o invit la o cafea la mine, e mereu îngrijorată. Iar am sunat la fete, îmi spune, dar Lia aşteaptă să nască şi pe Romaniţa n-am găsit-o. Şi nu ştiu nimic de sora mea şi noaptea, de îngrijorată ce sunt, nu pot să adorm. E sora mea şi mă doare. Lasă, nu le mai pune şi dumneata pe toate la inimă, că facem noi într-un fel, am încurajat-o. Şi am adus şi portocale.

Madam Stănescu: înaltă, slabă, cu nasul lung şi poros, plin de puncte negre. Madam Stănescu, care îşi creşte nepotul: vine fiu-său cu maşina şi-l aduce şi seara vine şi-l ia. Şi cu noră-sa nu se înţelege.

— Era îngrijorată dumneaei şi tot dădea telefoane după telefoane. Toată ziua sun la nepoatele mele, îmi spunea, dar una nu iese din casă că aşteaptă să nască şi cealaltă simt eu că mă minte. Şi seara degeaba iau carbaxin, că nu pot să dorm, mă gândesc la fiecare ce necazuri are şi îmi fuge somnul. Şi toată noaptea mă perpelesc, că nu ştiu ce e cu sora mea şi pe nepoate le tot întreb: voi când mai veniţi pe la mine? Dar a mică cu sarcina, a mare cu divorţul şi cu copilul şi uite-aşa s-a făcut două luni de când niciuna nu mi-a trecut pragul. Lasă, i-am dat eu asigurare, lasă, că ştiu eu unde e spitalul ăsta. Ştiu şi cu ce tramvai mergem până acolo.

Dom Popescu-frizeru: vine acasă şi tunde şi bărbiereşte. Şi tot mai câştigă un ban, la şaptezeci şi şapte de ani. Şi şi-a adus una de şaizeci şi cinci, văduvă şi ea, şi-a ţinut-o trei luni, dar nu i-a convenit cum gătea; sau altceva nu i-a convenit, că i-a spus să plece. Mic de statură, cu mustaţa albă, ţepoasă. Stă ţeapăn pe scaun, cu genunchii depărtaţi, şi cu mâinile zbârcite îşi apasă genunchii.

— I-am dat zece lei lu dom Popescu...

Mătuşa Milica răsuflă repede când vorbeşte – de la căldură, de la urcatul pe scări? – şi îşi face vânt cu un carton. E grasă mătuşa Milica, e rea de căldură şi transpiră mult. Transpiră şi pe faţă. În glas, o încântare de copil căruia i-a ieşit şotia.

— I-am dat zece lei lu dom Popescu şi dumnealui ne-a condus aici. Ştia că azi e zi de vizită. Şi a căutat portarul într-un registru şi-am urcat. Şi am adus şi portocale.

— Portocale n-are voie, aşa că o să le iei înapoi. Le iei tu şi le mănânci, că tot nu dai niciodată bani pe portocale.

— Nu mănânc eu portocale.

— Nu mănânci pentru că nu te înduri de bani. Dar dacă le ai... Şi, mănânci, nu mănânci, ţi le iei acasă la tine, că aici se strică.

Nu-i este deloc milă de ea aşa cum stă, cu rochia bleumarin cu buline albe, udă sub sâni şi la spate. Numai la subraţ nu transpiră, că se dă cu bicarbonat de o viaţă. Să vrei să o ocroteşti, să te cerţi din cauza asta cu sora, cu cumnatul tău, şi ea să umble cu viclenii! Ea să fie în stare să bată de la un cap la celălalt oraşul şi, în plus, să n-aibă nimic! Să stea liniştită, cu picioarele uşor desfăcute de căldură, să-şi facă vânt cu cartonul, să transpire, să se uite la patul în care se zăresc ochii încercănaţi şi părul alb, câlţos şi să n-aibă nimic!

Şi cei doi, madam Stănescu, cu nasul ei lung şi poros, şi dom Popescu, cu mustaţa ţepoasă şi albă, să se uite şi ei la pat cu aceiaşi ochi – îngroziţi, obtuzi şi lacomi.

Iar ea, care, de când a ajuns în patul cu rotile, nu se mai poate întoarce singură de pe o parte pe cealaltă, ea se uită cu suspiciune la tuburile prin care picură lichidul. Acum o săptămână o perfuzie i-a udat patul şi cine ştie, poate acum, tulbure, îşi aminteşte. Ea se uită la tuburi cu suspiciune.

— Rău aţi făcut că v-aţi luat răspunderea asta.

Romaniţa aruncă o privire prin fereastra rezervei, îşi aruncă o privire în oglindă, varsă în chiuvetă tăviţa cu lichid vomitat, verde.

— Putea să-i vină rău pe drum. Ori aici, când a urcat pe scări. Rău aţi făcut că aţi adus-o. Şi, oricum, dintr-o clipă într-alta trebuie să intre profesorul. Aici nu-i salon obişnuit – e Reanimare. Aici nu se fac vizite.

Cei trei continuă să stea şi să se uite spre pat.

— Hai, tanti Milica, hai... E timpul. Lasă, că mai vorbim noi la telefon.

Îşi trece braţul pe după umerii graşi, pe după ghebul rotund, şi o împinge uşor, antrenând-o să meargă. Iar mătuşa Milica se ridică – greoaie, buimăcită, ascultătoare. Cu faţa îmbujorată de emoţie şi cuperoză, scoate, din când în când, o batistă mare, cadrilată, de bărbat şi se şterge pe faţă de transpiraţie. Merge şovăind, împinsă uşor, dar hotărât, de la spate. În dreptul patului încetineşte paşii.

Se opreşte.

Cei doi s-au ridicat şi ei de pe taburetele de la geam şi se uită cu lăcomie: oare cum au să-şi ia surorile adio? Un ţânţar trezit bâzâie dintr-odată, un bâzâit subţire, ca un vârf de ac.

Mătuşa Milica s-a aplecat, a luat mâna subţiată, cu unghii vineţii, şi a dus-o la gură.

— Ce-s eu, popă, să îmi pupi mâna?

Vocea răguşită, duşmănoasă a surorii mai mici doar o clipă a descumpănit-o; a mers mai departe, greoaie şi şovăitoare, până la uşă şi a ieşit încovoiată, cu rochia de mătase lipită de ghebul transpirat, fără să se mai uite în urmă.

Nepoata închide uşa în urma celor trei. Un timp se uită visătoare prin geam spre trotuarul de vizavi, acolo unde sâmbătă el are să apară iar, cu două suluri de ziare citite şi răscitite, ieşind din buzunarele hainei lăbărţate. Se uită la blocurile cartierului nou, răsărit în cinci-şase ani peste un câmp de rapiţă, verde strălucitor, înconjurat de gunoaie. Când se uită din nou la pat, privirea i se înrăieşte: ascunsă sub pătura ridicată peste picioarele reci, cianozate, cu unghii vineţii – punga de portocale.

*

Căldura de etuvă a oraşului, văzduhul alb şi ars de lumină, cerul – deznădăjduitor de albastru. O sufocare începe de dimineaţa, de pe la opt, când trupurile sunt deja toropite şi umede. Aşa că au fost inspirate fetele să pună la Lia, unde e loc mai mult, şi seara, mai pe răcoare, parastasul de şase săptămâni. Cel mai important. Cel la care vine toată familia.

Ziua nu cade în post, nimeni nu este bolnav, nimeni n-a plecat în concediu încă. Există totuşi câteva absenţe şi ele se discută la început: motivele celor care n-au venit. Pe urmă Lia se plânge de cât chin este cu biberoanele care tot timpul trebuie fierte, opărite! Cât le invidiază pe mamele care pot să-şi alăpteze copilul: ea însă, cu o sarcină atât de grea şi cu o asemenea primăvară chinuită, n-avea cum să mai aibă şi lapte!

Andrei toarnă vinul în pahare, Romaniţa încarcă farfuriile şi le duce la fiecare. I-ai dat şi Milichii? Mătuşii Milica i-ai dat? o întreabă când unul, când altul.

E prima oară, în atâţia ani, când mătuşa Milica se află în centrul atenţiei. La ocaziile simandicoase nici nu era poftită, pentru că nu făcea faţă. Dar astăzi, în timp ce împarte farfuriile încărcate, Romaniţa îi tot aude numele, pomenit în şoaptă.

— Mi-a fost milă la înmormântare de biata Milica! Ai văzut? Abia mergea!

— ...Şi ce-a mai plâns sora ei, Milica! Ai auzit? Eu trebuia să mor, a spus, că eu sunt cea mai mare!

— Şi nenorocita asta de Milica ce-o să se facă singură acum?

— Mai vrei puţină şuncă, puţină salată, tanti Milica? Da? Da sau nu? Hai, spune repede, că mai am de servit atâta lume!

A ieşit bine parastasul. Andrei a găsit şi salam de Sibiu, şi şuncă de Praga, vinul este natural – Gicu, prin cunoştinţele lui, a făcut rost de el, din pivniţele Patriarhiei: poţi să bei liniştit cât vrei, mâine n-o să te doară capul. Se vorbeşte despre boala răposatei. Pe urmă despre greşelile de diagnostic. Pe urmă despre sumele care se pretind. Atmosfera dintr-odată se înfierbântă. Acum vorbesc mai mulţi deodată, se dau nume, se povestesc cazuri, se spun bancuri.

Se râde cu reţinere.

— Friptură de porc sau de pui? Sau mai bine din amândouă? Şi porc, şi pui, nu-i aşa, tanti Milica?

E tot zăpuşeală, deşi aerul se albăstreşte afară. Cu o carte luată din raft la întâmplare, mătuşa Milica îşi face vânt, răcorindu-şi obrajii congestionaţi. Stă pe canapea, cu picioarele desfăcute uşor de căldură şi cu farfuria tot timpul goală.

— Îngheţată, tanti Milica? De lămâie sau de cacao?

Îi cară cu un fel de înverşunare şi înverşunarea ei creşte când îi zăreşte din nou în poală farfuria golită. Fii atentă cu Milica, mănâncă prea mult pentru vârsta ei, o trage de mânecă cineva. Biata Milica, are în sfârşit şi ea ocazia să mănânce aşa ceva, îi şopteşte altul.

— Chec? Caşcaval? Sau vrei iar friptură? Ce? Hai, spune mai tare, nu vezi ce gălăgie e? Spune mai tare ce vrei să spui, tanti Milica...

Într-adevăr, camera s-a umplut de vacarm şi fum. Se discută despre listele de priorităţi pentru Trabant. Cei informaţi strecoară amănunte despre Oltcituri. În celălalt colţ, Lia povesteşte despre telefoanele din primăvară ale mătuşii Milica.

— Totdeauna mă întreba la fel: ce face, Lia, mama ta? Tot la spital e? Ce spun doctorii? Eu nu ies din casă, ştii bine, îi răspundeam. După ce m-am chinuit luni întregi cu sarcina, nu vreau să stric acum, la sfârşit, totul...

— Ce spui? Spune mai tare, tanti Milica, nu vezi ce gălăgie e?

— Pune şi tu nişte salată într-un borcănel. Fă şi tu un pacheţel cu de toate, acolo, şi du-l acasă. Du-l băiatului, că-i şi el suflet de om...

Băiatul e singur acasă. Băiatul nu ştie că i-a murit bunica. Nu-i nicio grabă să transmiţi veştile rele, susţine Romaniţa. Aşa că nu i-a spus încă lui Matei că i-a murit bunica.

— Îngheţată? Mai vrei puţină îngheţată, tanti Milica? De care? De lămâie sau de cacao?

— De care vrei tu, fata mamii. Ce vrei tu pune-mi. Şi stai şi tu jos şi înghite ceva. Să mai schimbăm şi noi două o vorbă.

— Dacă stau de vorbă, cine mai are grijă de lume? Nu vezi că Lia s-a dus dincolo, că s-a trezit copilul?

Mătuşa Milica ia bucata de caşcaval, o înveleşte într-un şerveţel şi o vâră în poşetă.

— Puţin vin? O cafea, tanti Milica?

— Nu mai vârî în ea ca într-un sac fără fund!

— Credeam că eşti la copil!

— Mi-a luat-o, bineînţeles, Andrei înainte. Dar de mai multă vreme mă uit la tine ce poţi să faci; o îndopi fără nicio noimă! Şi vin, şi cafea, la tensiunea ei...

— N-ai spus tu că e mai sănătoasă ca tine?

— Şi, dacă e sănătoasă, trebuie să vâri tu în ea până îi vine rău? Ai o inconştienţă, un gen de a nu vedea consecinţele faptelor tale, care mă uluieşte. Ca şi cu actele.

— Cu actele, ce?

— Crezi că nu îmi dau seama că dinadins tergiversezi actele pentru azil? Azi cu un motiv, mâine cu altul... Pe cine crezi de fapt că păcăleşti? Nu mă păcăleşti nici pe mine, nici pe Andrei, să ştii. Nu ne păcăleşti pe noi. Numai pe ea o păcăleşti. Bineînţeles, dacă nu cumva ai de gând să o iei la tine. Paralizată...

— De ce să paralizeze neapărat? Poate să mai trăiască mult şi bine la casa ei. Nu vezi cum mănâncă? Nu vezi că n-are habar de nimic? Trăieşte şi ea, la casa ei, ca toată lumea. Se duce dimineaţa la cafea la madam Stănescu. Mai stă cu vecinele...

— Şi au să vină vecinele la iarnă să-i spargă lemnele? Tot bietul Andrei o să vină, n-avea grijă! Şi, dacă n-are să se mai poată mişca, o să vină vreuna s-o spele? S-o schimbe? Eu n-o să am ce să fac, pentru că nu pot să-mi sacrific copilul! Şi nici pentru o mie de lei nu-ţi vine nimeni! Presupunând că ai avea mia asta de lei la dispoziţie...

— O ţii una şi bună, că n-o să se mai poată mişca. De unde ştii tu cum o să fie? S-ar putea foarte bine să moară dintr-odată.

— Da, o să moară aşa cum vrei tu. O să moară aşa cum îţi convine ţie.

Mătuşa Milica stă pe canapea, în rochia ei de mătase naturală bleumarin cu buline albe. A terminat îngheţata, înveleşte într-un şerveţel o felie de chec şi o vâră în poşetă. Pe scară se aud tocurile Romaniţei. Romaniţa a plecat în goană acasă, pentru că băiatul e singur. Băiatul nu ştie că i-a murit bunica. Nu-i nicio grabă să transmiţi veştile rele, susţine Romaniţa.

— ...cum eu eram tot timpul acasă, pe mine mă nimerea cel mai des. Ce face mama ta, Lia? Ce face sora mea? Tot la spital e? Tanti Milica are un glas gros, răguşit şi sună numai de la telefoane publice. Câteodată nici n-o recunoşteam, credeam că e un bărbat, cine o mai fi şi ăsta, să-mi spună pe nume, mă gândeam. Şi, când o recunoşteam, nu mai ştiam ce să inventez...

Tocurile Romaniţei nu se mai aud, băiatul este singur şi prietenul Romaniţei trebuie să dea telefon, totdeauna pe la ora asta o sună. Sunt seri când nu o sună, mai ales de când şi-a luat examenul de maşină, şi atunci ea aşteaptă până târziu telefonul lui şi pe urmă adoarme greu şi se trezeşte de câteva ori noaptea. Andrei umple paharele cu vin de la Patriarhie, Lia povesteşte cum s-a trezit Romaniţa la spital cu tanti Milica, adusă de un vecin şi o vecină, Violeta, nevasta lui Gicu, povesteşte cum a reuşit fiica ei din prima căsătorie să-şi schimbe apartamentul.

Pe canapea, mătuşa Milica molfăie altă felie de chec.

*

— Vrei să spui că n-ai să rămâi cu mine, repetă ea cu glas răguşit.

El îşi smulge privirea mâloasă de sub privirea ei şi se uită înainte. Imensă, oglinda lacului sub cerul roz-portocaliu. Undeva, departe, o yolă. Împăcarea întinderii dulci, uşor ondulate, sub adierea care mişcă frunzele lucioase ale uriaşului vişin.

Sub vişin, masa de metal, cu un picior mai scurt, care se clatină pe pietriş când te sprijini cu coatele de ea, şi naveta cu sticle de bere caldă.

— Spune, repetă ea. Deci nu mai vrei să rămâi cu mine...

E roşu la faţă şi lumina verii atât de puternică, încât, dacă l-ai privi cu atenţie, sigur i-ai zări, prin pielea prea albă, fiecare vinişoară. Din clipă în clipă te poţi aştepta ca sub pielea lui străvezie să explodeze vinişoarele roşii.

Ca o fâlfâire imaterială, simte cum se răsuceşte în ea vechiul instinct de ocrotire. O loveşte în piept, ca o aripă de pasăre în aer, şi, dintr-odată orbită, dintr-odată nemaiînţelegând ce se întâmplă, se uită la el îngrijorată.

Ceva, cineva îi face lui rău şi ea are să întindă mâna să-l apere.

Priveşte întinderea lucie şi caldă a lacului, malul de vizavi pe care se ridică satul, idealizat de distanţă. Ar trebui să curme într-un fel scena neverosimilă care le face rău la amândoi. De ce a fost atât de neînţeleaptă ca s-o declanşeze? De ce să ştie neapărat ce face el în serile când nu o sună? De ce să ştie cum a făcut rost de bani pentru maşină?

Priveşte cu o încăpăţânare fanatică florile galbene de răchită, barca ce saltă sub valurile mici ale debarcaderului. Se uită la lemnul putrezit, muiat al bărcii şi la valurile unsuroase, pline de mătasea-broaştei – pline, fără îndoială, şi de lipitori negre.

— Într-o zi frumoasă e păcat să discutăm asemenea lucruri, spune.

Doamne! Dacă ar putea să se vadă în clipa aceasta! Pielea feţei părând şi mai stoarsă, şi mai lipsită de elasticitate sub pudra ieftină, întinsă în grabă. Dinţii mărunţi din faţă uşor tociţi, locul gol de după canin, unde îi lipsesc la rând două măsele.

— M-a tot sunat tanti Milica în ultima vreme, continuă, încercând să-şi facă vocea cât mai nepăsătoare. A sunat şi la Andrei, şi la unchiul Gicu, tu nu mai vii pe la mine? ne întreba pe fiecare. Şi fiecare, cum se întâmpla, cu treburile lui... Eu singură, mai slabă de înger...

Face o pauză, îi caută pe faţă zâmbetul obişnuit – complice–, nu-l găseşte şi atunci continuă, repede.

— ...am trecut eu pe la ea. Am stat aproape o oră. I-am dus un pepene şi i-am lăsat 25 de lei. Mi s-a părut de data asta foarte grasă şi am certat-o... Mi-a arătat că împleteşte ciorapi pentru noi, că nu stă degeaba...

Chelnerul aduce două fripturi, cam prea rumenite.

— ...şi ce crezi? Azi-dimineaţă, dimineaţa mea liberă şi tu ai spus să ieşim cu maşina... De dimineaţă mă trezeşte telefonul. Madam Stănescu, vecina cu care m-am pomenit atunci la spital: că să vin imediat, că tanti Milica nu se simte bine... Bine, spun eu, dar am fost aseară şi n-avea nimic...

— Tot trebuia să discutăm cândva, şopteşte el.

Şi-a strecurat glasul cu o disperată iuţeală. Nu, nu a fost în viaţă, până acum, suficient de iute şi de abil! Nu, nu a stors din viaţă nici măcar un sfert din ce şi-a dorit! O bursă de trei luni în RFG acum cinci ani, mici ciubucuri îndoielnice cu care îşi plăteşte datoriile, un post fără absolut nicio speranţă de avansare.

— Cuum? repetă ea, mai tare şi mai răguşit.

Şi imediat vocea i se opreşte în gât, simţind alături faţa lui umbrită. Să nu se dea în spectacol! Nu-şi dă seama că tocmai acest lucru se întâmplă, de fapt: că de azi înainte dorinţele şi interdicţiile lui nu mai contează. Că ea poate să le încalce de azi înainte. Că poate să nu se mai teamă.

Îşi toarnă singură bere în pahar. Bea, îşi toarnă iar. De la o clipă la alta uită tot ce se întâmplă cu ei. Aşa îşi uită şi teama de el şi încearcă din nou să vorbească.

Întreabă:

— De ce? Din cauza dosarului meu? Din cauza...

— Mănâncă, îi răspunde el, cu un glas nou.

Un glas poruncitor. Nou.

— Mănâncă, repetă.

Joacă scena ca un bărbat adevărat şi din nou – la fel de neaşteptat, dar mult mai slab – ea simte aceeaşi răsucire uşoară. Absurda nevoie să-l ocrotească.

— Mănâncă, repetă el.

Şi, ca să-i dea exemplu, înghite bucăţi mari care i se duc repede pe gât şi, între înghiţiturile lacome, duce repede paharul cu Cico la gură. Da, nu mai e deloc băiatul timid care o urmărise atâta timp cu insistenţele lui, ruşinate şi blânde. Da, chiar a devenit altcineva în acest timp de când sunt împreună.

— Nu pooot...

Şoapta ei se aude ca un chiţăit rugător.

Priveşte lacul cu ochii uscaţi, ţeapănă în rochia ei de poplin negru, care atât de uşor prinde scame.

Şi el o lasă în pace. Îşi mănâncă toată friptura, mănâncă şi dintr-a ei jumătate. Din obişnuinţă continuă să arunce împrejur inutile priviri temătoare.

— Bărbaţii sunt cinici, îi explică, avertizator şi patern, punând tacâmurile în farfuria golită.

Acum, când şi-a terminat friptura şi ea nu mai încearcă nici să schimbe, nici să întrebe nimic, doar îşi toarnă bere caldă în pahar şi soarbe cu înghiţituri lungi, însetată, acum poate şi el să vorbească.

Cu glasul cel nou, sigur de el şi doar cu câteva din opintelile timide de altădată.

— Poţi să mănânci şi de nervi, ştii? îi spune.

Colita i s-a răscolit de nervi, într-adevăr. De durere îi vine să se curbeze pe scaun sau să o ia la goană înspre toaletă. Dar mai rămâne. Îi spune că e singura femeie pe care a iubit-o în viaţa lui – cam puţin pentru o viaţă de bărbat, adaugă –, îşi întoarce spre lac faţa roşie, congestionată şi două lacrimi mici i se scurg pe şănţuleţul de lângă nas.

Îşi şterge lacrimile cu vârful degetului: un gest repezit şi delicat, gestul băiatului care într-o cameră străină, deasupra unui câmp verde, de rapiţă, o implorase cândva să nu se despartă. Şi care nici acum nu devenise bărbat, după atâta timp de când erau împreună.

— Scuză-mă două secunde, îi spune.

Şi aleargă spre toaletă. După ce se întoarce el, se duce şi ea. Lângă piciorul mesei stau goale, claie peste grămadă, patru sticle de bere. El a băut doar două de Cico – ca orice şofer, începător şi cuminte.

*

— Aici, după colţ, sunt trei cabine de telefon. Poate măcar una mai merge, spune el.

Ea coboară.

Coboară şi el. Închide cu grijă maşina şi intră în alimentară. Este expeditiv şi ştie să se facă pe loc simpatic şi să inspire o părere bună din prima clipă.

Ajunge înapoi la maşină înaintea ei şi o aşteaptă cu o pungă verde de plastic în mână.

— La tanti Milica n-am cum să sun, n-are telefon... Iar acasă am sunat de mai multe ori, dar nu ştiu de ce Matei nu răspunde...

Nu se mai uită la el – nici lacom, nici întrebător. Nu se mai uită la el deloc. Dar vocea i-a rămas la fel de răguşită.

— Brânză de 21, spune el, arătându-i sacoşa care musteşte.

Un firişor albicios se strecoară printr-un colţ al pungii şi el caută îndelung un loc mai potrivit în maşină, ca să nu păteze.

— Brânză de 21, repetă după un timp, simţind că tăcerea devine prea lungă.

Vâră cheia de contact, apasă pedala.

Ştie că ea n-o să mai scoată de-acum înainte nicio vorbă şi doar are să privească oraşul dintr-odată încremenit sub lumina tăioasă şi albă.

— Ştiu că nu-ţi arde de ea acum. Dar mai încolo are să-ţi prindă bine.

Stă la fel de ţeapănă, prea ţeapănă. Nu este obişnuită cu locul din maşină. Şi nici n-are să mai aibă vreme să se obişnuiască.

Stă ţeapănă deci, cu mâinile moi, căzute în poala rochiei negre, plină de scame. Iar el continuă să vorbească:

— Deci te las la tanti Milica... De Matei nu-ţi face griji, precis este afară, la joacă, o încurajează.

Se uită din când în când în oglinda retrovizoare, întinde mâna să mai şteargă geamul de un praf invizibil cu bucata de piele de căprioară pe care atât de greu a reuşit s-o obţină, e atent la circulaţie, aşa încât, în timp ce vorbeşte, face pauze mari între cuvinte.

— Precis este afară... Totdeauna era afară... la ora asta... Totdeauna era la joacă... afară... şi când dădeai telefon... nu răspundea nimeni... şi tu... te speriai degeaba...

*

Nimeni cu care să te joci, cald şi praf. Praf în jurul bătătorului de covoare unde un bărbat scund, în maiou, bate cu înverşunare un covor de iută.

— ...duceţi-vă de-aici, nu vedeţi că bat covorul? le strigă copiilor.

Norişori albi de praf amestecat cu moloz care ies din schela blocului neterminat din colţ. Ies tot timpul, ca la o explozie. Pe o scândură cu litere roşii: PUTEREA STĂ ÎN FAPTELE NOASTRE.

Praf de la ăia de la M15 care joacă mingea. Sunt unii mari de la blocul M15 care joacă mingea, dar pe Matei nu-l primesc.

Şi niciunul dintre prietenii lui nu a ieşit afară la ora asta.

Matei stă ghemuit la umbră, lângă colţul scării. Astăzi Mama i-a spus că o să se întoarcă târziu: el să se uite la televizor, el să fie atent să nu păţească ceva, el să mănânce singur, că ea o să se întoarcă târziu. Are treabă. Aşa i-a spus dimineaţă.

Şi Tata a plecat mai adineaori şi nu ştie exact când o să poată să se întoarcă.

Soarele a coborât în spatele antenei de televizor de la scara E; când ajunge acolo, e trei şi jumătate. Cin să iasă afară, la joacă, la ora asta?

Poate Mama e la spital şi atunci o să se întoarcă târziu, dar poate că s-a dus la Tantimilica, de-o sută de ori a sunat telefonul după ce a plecat Mama, Alo, tu eşti, Matei? spunea ăla care suna, aproape toţi care sună ştiu că el este Matei, numai unii îi spun Romaniţa? Tu eşti, Romaniţa? Cuuum? Vaai, da ce semeni cu maică-ta la glas... Şi-ăsta de azi: Spune-i maică-tii să vină repede că madam Milica se simte rău, să vină repede maică-ta sau altcineva din familie... Dar se vede că nu prea găsea pe nimeni din familie, nici pe Unchiulandrei, nici pe Tantilia, nici pe nimeni, că tot pe el îl sunau. De un milion şi o sută de ori l-au sunat. Până s-a săturat să le mai răspundă şi a ieşit afară.

Afară e cald şi e praf, sus pe schelă bocăne ciocanele, deasupra capului lui ţiuie un ciocan de lipit. O flacără de magneziu, albă ca lumina zilei, sus unii îşi închid balconul.

— N-au decât să-l închidă, a spus Mama, n-au decât. Noi nu-l închidem pe-al nostru, că tot o să ne mutăm...

— N-aveţi decât să vă mutaţi voi, le-a spus el. Voi n-aveţi decât să vă mutaţi, că eu aicea rămân...

El aici o să rămână. Are el prietenii lui, îi are pe Vali şi pe Florin, îl are pe Câine, mai o să vină şi Bunica. N-au decât să se mute ei, el aici o să rămână. O să mai vină şi Tantimilica dacă n-o să mai fie atât de grasă.

— Eşti grasă, i-a spus Mama aseară lui Tantimilica, eşti grasă, de-asta nu mai poţi să vii singură până la noi. De-asta abia-abia te mişti... De ce te laşi să te îngraşi? De ce mănânci atât? Dacă, Doamne fereşte, păţeşti ceva, cine vrei să te îngrijească?

— De neam sunt grasă, a zis Tantimilica. Femeile din neamu nostru, toate, aşa au fost – grase. S-o vezi pe străbunica-ta, uite-atâta era! Tu nu te-ai îngrăşat că ai avut necazuri...

Femeile din neam au fost grase, dar Matei e slăbuţ şi e cel mai scund din clasă.

— Du copilul la doctor, îi spune Tantilia Mamei, de ce eşti inconştientă şi nu duci copilul la doctor?

— O să-l înscriu la un sport, spune Mama, trebuie să-mi fac timp, am atâtea pe cap, dar trebuie să-mi fac timp să-l înscriu la un club şi pe urmă să-l duc şi să-l aduc. Altă soluţie n-am, de-aici, de la noi, oriunde te-ai duce, tot e o distanţă...

Matei le ascultă îmbufnat, el nu vrea la doctor, el nu vrea nici la club, el vrea să se joace aici, cu prietenii lui. Îi are el pe Vali şi pe Florin, îl are pe Câine.

Uite un câine.

E chiar Câinele.

Ţucuricu, ţucuricu, strigă Matei cu glas mângâietor.

E chiar Câinele, care latră scurt, în glumă şi vine în salturi caraghioase spre el.

Vai de capul lui de câine, câine fără stăpân, trebuie să fie de la casele demolate, a spus Bunica. Aşa a început totul. Bunica a început să-i dea oase să le ducă la Câine. Bunica parcă face vrăji, aşa îmblânzeşte toate animalele, ea l-a învăţat pe Matei să pună firimituri la vrăbiuţe, las-că vine iarna din nou şi-au să pună ei doi firimituri în balcon şi-au să vină vrăbiile şi el are să le numere, şaisprezece au venit odată, el stătea pitit după pomul de Crăciun şi vrăbiuţele au venit, zvâââârrr! şaisprezece, le-a numărat. Ăla a fost recordul absolut pe anul trecut.

Să vedem anul ăsta...

Ţucuricu, ţucuricu, strigă Matei şi câinele vine în salturi caraghioase, caraghios mai este şi Câinele ăsta! Sare cu labele pe el, îl miroase, sare înapoi, ţucuricu, ţucuricu, vino tu aici... Şi are o blană cenuşie care, de aproape, parcă este făcută din petice Câinele.

Ce frică mai îi este lui Tantimilica de Câine, ia-l d-aici că mă muşcă, striga atunci când mai venea pe la ei, ia-l d-aici, drace, n-auzi, că mă muşcă... Venea şi Bunica pe atunci, e-hei, era veselie, puneau pe balcon firimituri la vrăbii... Florin are într-un borcan peşti, Vali are un motan, el îl are pe Câine. El l-a îmblânzit primul. Aşa că şi Câinele ştie cine îi aduce lui oase. Ştie cine îi este stăpân. Şi dimineaţa merge în urma lui până la şcoală şi la prânz stă la umbră, gâfâie la umbră, chiar aici, lângă scară, dar, dacă îl vede pe Matei, odată latră scurt, în glumă, şi se repede.

Ştie cine îi este stăpânul.

Ar trebui să se ducă sus, să caute un os sau puţină carne. Câinele nu se prea omoară cu pâinea, în frigider parcă erau nişte chiftele.

— Mate-iii-ar-deiii, strigă de la balcon, de la unu, proasta de Pistruiată.

Dacă o s-o prindă odată pe jos, vai de ea! I-arată el proastei de Pistruiată, a vorbit el cu Vali şi cu Florin, dacă o prind ei odată pe jos.

— Ar-dei! strigă Pistruiata şi îi aruncă în cap boabe de porumb, îi este lui lene să urce până la ea: ar urca până la unu, ar suna la uşă şi, când ar veni Pistruiata să deschidă, ar apuca-o de-o coadă, e-hei, uite-aşa ar apuca-o de-o coadă şi…

— M-Maaateii, strigă Pistruiata.

— Du-te dracului! strigă Matei, du-te dracului...

De căldură, i s-a lipit praful de picioare. Ţucuricu, ţucuricu, strigă Matei cu glas mângâietor şi Câinele sare caraghios, Matei aruncă o piatră şi Câinele se repede şi o miroase, crede că-i un os, Matei râde, pe schelă scârţâie scripetele, PUTEREA STĂ ÎN FAPTELE NOASTRE, Câinele stă la picioarele lui Matei şi amândoi se uită la schelă.

Trece un camion greu, praf, fum, miros de benzină, Câinele se repede la el, latră cu înverşunare, aleargă în urma camionului, lătrând, pe urmă se întoarce.

Matei îi aruncă o piatră, Câinele se repede şi o miroase. E clar, îi este foame. Trebuie să se ducă până sus să-i caute un os, puţină carne. Cine ştie de când n-a mai mâncat Câinele.

— De două zile n-am mai mâncat nimic, a zis Tantimilica aseară. De umflată, sunt umflată, dar, de mâncat, n-am mâncat nimic. Nu ştiu ce am, tot timpul mi-e greaţă...

— Căldura asta, ai şi tu răbdare puţin, trece ea, vara! Stai şi tu în casă pe căldura asta, nu mai bate drumul până la piaţă să tot dai telefoane. Tot dai telefoane, când la ăla, când la ăla, ce vrei? Fiecare îşi are treburile lui şi tu degeaba suni, că n-o să vină nimeni mai repede... Şi la mine tot degeaba suni, eu tot o dată la două săptămâni vin, mai repede nu pot, n-am timp. Nu-mi văd capul de treburi, i-a spus Mama.

— Nu mă mai duc la telefon, că de-abia merg... Uite că de-abia merg. Uite, de-abia îmi târâi picioarele...

— Eşti grasă, de-aia nu poţi să mergi, asta e. Nu te lăsa să te îngraşi...

— Sunt bătrână, a zis Tantimilica. De pe strada noastră am rămas cea mai bătrână... Chiar râdeam cu madam Stănescu-vecina şi cu dom Popescu-frizeru, chiar râdeam ieri, la cafea. Ei, mi-o fi venit şi mie rândul, le-am zis, de pe strada noastră am rămas cea mai bătrână... Da dom Popescu: la bărbaţi, zice, eu îs primu, şapte-ş-opt fac în noiembrie, eu îs primu la bărbaţi, zice, da nici prin gând nu-mi trece. Atâta am râs, să-mi vie rău, nu alta...

Matei trage cheile atârnate de gât şi descuie. Pe aragaz e o cratiţă, îi ridică puţin capacul, nu-s nici chiftele, nici os. Când să deschidă frigiderul, sună telefonul.

— ...Da, spune Matei, da, n-avea grijă...

Jos trece un camion, huruie mai tare decât maşina de gunoi. O frână. O frână prelungă, ascuţită, ca un schelălăit de câine.

— Da-da-da, spune Matei, învârtindu-se de nerăbdare în jurul telefonului, da-da-da, spune, şi mai grăbit.

Pune la repezeală strâmb receptorul şi se repede la fereastră.

Nu se vede până jos de aici.

Îşi împinge cât poate faţa în plasa albastră de ţânţari, tot anul sunt la blocul ăsta ţânţari de la băltoacele şantierului, de la subsolurile inundate.

Dar Bunica a pus la geamuri plasă de ţânţari şi el n-are să se mute din blocul ăsta niciodată. Îi are el pe Vali şi pe Florin, îl are şi pe Câine, mai o să vină şi Bunica, mai...

Se repede iar la frigider după chiftele. Pe vârful nasului i-a rămas o pată neagră de praf, de care însă el nu ştie. Vine tot timpul praf de la şantier şi a îmbâcsit plasa de ţânţari – albastră.

1981