Philippa Gregory, The Constant Princess

Copyright © 2005 by Philippa Gregory Ltd.

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5390-4

ISBN PDF: 978-973-46-5391-1

ISBN print: 978-973-46-5270-9

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Portret al Katherinei de Aragon, cca 1520

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

PHILIPPA GREGORY, una dintre cele mai renumite scriitoare britanice contemporane de ficţiune istorică, s-a născut în 1954, în Kenya. La vîrsta de doi ani, s-a mutat în Anglia împreună cu familia. A absolvit secţia de istorie a Universităţii din Sussex şi şi-a luat doctoratul în literatura secolului al XVIII-lea la Universitatea din Edinburgh. A lucrat o vreme ca jurnalist şi producător la radio BBC, însă pasiunea pentru istorie şi literatură a îndemnat-o să se dedice scrisului. Autoare prolifică, Philippa Gregory a publicat pînă în prezent peste douăzeci de romane, dintre care amintim: Windeacre (1987), The Favoured Child (1989), A Respectable Trade (1992), The Other Boleyn Girl (2001; Surorile Boleyn, Polirom 2008, 2013), distins un an mai tîrziu cu premiul Parker Romantic Novel of the Year şi ecranizat de Columbia Pictures, The Queen’s Fool (2003), The Virgin’s Lover (2004), The Boleyn Inheritance (2006; Moştenirea Boleyn, Polirom 2009, 2014), The White Queen (2009; Regina albă, Polirom, 2010, 2014), The Red Queen (2010; Regina roşie, Polirom 2011, 2014), The Kingmaker’s Daughter (2012; Fiica eminenţei cenuşii, Polirom, 2013), Changeling (2012; Copilul zînelor, 2013), The White Princess (2013; Prinţesa albă, Polirom, 2015). Cărţile sale s-au bucurat de un succes răsunător în întreaga lume şi au fost deja traduse în foarte multe limbi.

Prinţesa de Wales

Granada, 1491

Întîi s-a auzit un țipăt, apoi vîlvătaia care înghițea cu zgomot draperiile de mătase, şi răsunară strigăte de spaimă din ce în ce mai puternice, care au început să treacă de la un cort la altul, odată cu flăcările ce cuprindeau un drapel de mătase după altul, urcau pe frînghiile cu care erau ancorate corturile și izbucneau prin ușile de muselină. Pe urmă caii au început să necheze, iar oamenii țipau la ei să-i liniștească, dar teroarea care răzbătea din vocile lor nu făcea decît să-i sperie mai tare; în curînd, întregul cîmp era cuprins de flăcări, iar fuioarele de fum se ridicau în noaptea care răsuna de strigăte și țipete.

Copila înspăimîntată se ridică iute în capul oaselor în pat, își chemă mama în spaniolă, apoi strigă:

— Maurii? Au venit maurii?

— Doamne, apără-ne! Au dat foc taberei, rosti doica ei, cu răsuflarea tăiată. Sfîntă Fecioară, au să mă necinstească, iar pe tine au să te spintece cu secerile.

— Mamă! strigă fetița, chinuindu-se să se dea jos din pat. Unde e mama?

Se năpusti afară, cu cămașa de noapte înfășurîndu-i-se în jurul picioarelor, lăsînd în urmă draperiile cortului deja cuprins de flăcări, arzînd într-un infern copleșit de panică. Se aprinsese întreaga tabără, mii și mii de corturi, iar scînteile țîșneau în noapte ca niște fîntîni arteziene, împrăștiind roiuri de licurici care nimiceau totul în calea lor.

— Mamă! strigă fetița după ajutor.

Din inima flăcărilor ieșiră doi cai uriași, ca niște creaturi mitice, mișcîndu-se ca unul, negri ca tăciunele pe lîngă strălucirea focului. Mama copilei, aflată în șa, atît de sus că n-o puteai ajunge nici cu gîndul, se aplecă să-i vorbească fetiței, al cărei cap abia dacă ajungea pînă la greabănul calului:

— Rămîi cu doica și fii cuminte, îi porunci, fără urmă de teamă în glas. Eu și tatăl tău trebuie să mergem să ne arătăm oștenilor.

— Lasă-mă să vin cu tine! Mamă! Au să mă ardă de vie. Lasă-mă să vin și eu! Au să mă prindă maurii! spuse copila ridicîndu-și brațele către mama ei.

Vîlvătaia se oglindea straniu în platoșa mamei, în apărătorile din metal gravat pentru picioare, făcînd-o să pară în întregime din metal – o femeie din argint, poleită cu aur, aplecîndu-se în față ca să dea ordine.

— Dacă soldații nu mă văd, vor fugi, spuse pe un ton sever. Nu ți-ar plăcea să se întîmple una ca asta.

— Nu-mi pasă! se plînse copila, cuprinsă de panică. Nu mă interesează nimic în afară de tine! Ridică-mă!

— Oștirea e mai de căpătîi, declară femeia de sus, din șaua calului. Trebuie să plec.

Își struni calul şi se îndepărtă de fiica ei înspăimîntată.

— O să vin să te iau, îi spuse peste umăr. Așteaptă-mă aici. Acum trebuie să fac asta.

Neajutorată, fetița nu putu decît să-şi privească părinţii îndepărtîndu-se călare.

— Madre! scînci ea. Madre! Te rog!

Dar femeia nu privi în urmă.

— O să ne ardă de vii! țipă Madilla, servitoarea, din spatele ei. Fugi! Fugi și te-ascunde!

— Ai face bine să taci, se întoarse fetița spre ea, înfuriată. Dacă eu, însăși Prințesa de Wales, pot să rămîn într-o tabără în flăcări, atunci tu, care oricum nu ești decît o morisca¹, negreşit poți să înduri așa ceva.

A rămas privind cum cei doi călăreți mergeau de colo-colo în tabără, printre corturile în flăcări. Pe unde treceau, țipetele se linișteau, readucînd o urmă de disciplină în tabăra cuprinsă de groază. Oamenii au început să formeze șiruri pînă la canalele de irigație și să-și dea unii altora găleți cu apă, revenindu-și din spaimă și restabilind ordinea. Disperat, generalul alerga printre ei, lovindu-i cu latul sabiei și încercînd să-i așeze în formație pe oamenii care încercaseră să fugă cu doar cîteva clipe înainte, aliniindu-i pentru apărare în cazul în care maurii ar fi observat coloana de foc de pe zidurile lor și ar fi hotărît să atace cîtă vreme tabăra era cuprinsă de haos. Dar maurii nu s-au arătat în noaptea aceea; au rămas la adăpostul zidurilor castelului, întrebîndu-se ce drăcovenie mai puneau la cale în beznă smintiții de creștini și prea temători să se apropie de infernul lor, fiindcă bănuiau că era vorba de vreo capcană întinsă de necredincioși.

Copila de cinci ani privea cum dîrzenia mamei sale înăbușea chiar și focul, cum siguranța ei de regină domolea panica oamenilor, iar încrederea ei în victorie făcea realitatea dezastruoasă să pară lipsită de importanță. Fetița se cocoță pe un cufăr, își înfășură poalele cămășii de noapte în jurul picioarelor goale și rămase pe loc, așteptînd ca tabăra să se liniștească.

Cînd mama ei s-a întors la ea, a găsit-o calmă și fără urmă de lacrimi în ochi.

— Catalina, te simți bine?

Regina Isabella a Spaniei descălecă și se apropie de cea mai mică și mai prețioasă dintre fiicele ei, făcînd un efort să nu se arunce în genunchi și s-o îmbrățișeze. Tandrețea nu avea s-o transforme într-o războinică a lui Cristos, iar astfel de slăbiciuni nu trebuiau încurajate la o prințesă.

Copila era la fel de curajoasă ca mama ei.

— Mă simt bine acum, spuse.

— Nu ți-a fost teamă?

— Deloc.

Femeia dădu aprobator din cap.

— E foarte bine. La asta mă și aștept din partea unei prințese a Spaniei.

— Și Prințesă de Wales, adăugă fiica ei.

Fetița de cinci ani sînt eu, cu chipul alb ca marmura și cu ochii albaștri deschiși larg de spaimă, care refuză să tremure și-și mușcă buzele ca să se împiedice să țipe. Aceasta sînt eu, concepută într-o tabără de luptă de părinți care sînt atît rivali, cît și iubiți; născută într-o clipă furată bătăliilor, într-o iarnă cu ploi și inundații strașnice, crescută de o femeie neînfricată, îmbrăcată în armură; aflată în campanie toată copilăria, ursită să lupt pentru locul ce mi se cuvine în lume, să lupt pentru credința mea, să lupt pentru a-mi impune cuvîntul: născută să lupt pentru numele meu, pentru credința mea și pentru tronul meu. Eu sînt Catalina, prințesa Spaniei, fiica celor mai mari monarhi pe care i-a cunoscut lumea: Isabella de Castilia și Ferdinand de Aragon. Numele lor sînt temute de la Cairo pînă la Bagdad, Constantinopol, India – și chiar mai departe – de către toți maurii, din orice neam s-ar trage: turci, indieni, chinezi; rivalii și admiratorii noștri pînă la moarte. Numele părinților mei sînt binecuvîntate de însuși Papa, care-i numește cei mai de seamă regi care ne apără credința de forța Islamului, cei mai măreți cruciați ai creștinătății și primii regi ai Spaniei; iar eu sînt mezina lor, Catalina, Prințesă de Wales și viitoare regină a Angliei.

De cînd aveam trei ani am fost făgăduită de soție prințului Arthur, fiul regelui Henric al Angliei, iar cînd voi împlini cincisprezece ani voi străbate marea pînă în țara lui, pe o corabie frumoasă, cu drapelul meu arborat în vîrful catargului, și voi deveni soția, apoi regina lui. Țara lui e bogată și rodnică – are nenumărate fîntîni, susurul apelor se aude pretutindeni, iar fructele pîrguite și florile împrăștie parfumuri dulci; și această țară va fi a mea, iar eu voi avea grijă de ea. Toate acestea au fost rînduite încă de cînd m-am născut, iar eu am știut acest lucru dintotdeauna; și chiar dacă voi fi tristă că îmi părăsesc mama și căminul, pînă la urmă m-am născut prințesă, sînt menită să devin regină și-mi cunosc foarte bine datoria.

Sînt un copil cu convingeri puternice. Știu că voi fi regina Angliei fiindcă aceasta e voia lui Dumnezeu și porunca mamei mele. Și sînt convinsă, la fel ca toți cei din jurul meu, că Dumnezeu și mama sînt, de cele mai multe ori, de acord; iar voia lor se face întotdeauna.

Dimineața, tabăra era un talmeș-balmeș de draperii care ardeau mocnit, corturi distruse, grămezi de nutreț fumegînde, iar totul pornise de la o lumînare așezată neatent. Acest lucru nu putea să însemne decît retragerea. Mîndra oștire spaniolă pornise cu avînt să asedieze ultimul mare regat maur din Spania și fusese nimicită de flăcări. Acum era nevoită să se retragă pentru a se regrupa.

— Nu, nu ne retragem, ordonă Isabella a Spaniei.

Generalii, strînși provizoriu într-un cort pîrjolit, se apărau fără oprire de muștele care descoperiseră un adevărat festin în tabăra aflată în ruine.

— Alteță, trebuie să ne recunoaștem înfrînți anul acesta, îi spuse blînd unul dintre generali. Nu ține nici de mîndria și nici de voința noastră. Nu mai avem corturi, nici adăposturi, am avut pur și simplu ghinion. Trebuie să ne retragem și să ne înzestrăm din nou cu cele trebuincioase, apoi vom porni din nou asediul. Soțul Alteţei Voastre – spuse făcînd un semn cu capul către bărbatul oacheș și arătos, care stătea ceva mai deoparte – știe asta. Cu toții o știm. Vom asedia din nou, nu ne vor înfrînge. Dar un general bun știe cînd e timpul să se retragă.

Toți dădură din cap aprobator. Bunul-simț le dicta că nu rămăsese altceva de făcut decît să-i slobozească pe maurii din Granada de sub asediu în acel an. Bătălia urma să aibă loc. De șapte secole era așteptată. În fiecare an, regatele creștine își extindeau teritoriile pe socoteala maurilor. Fiecare bătălie împingea tot mai la sud granița pămînturilor stăpînite de mauri în al-Andalus. Încă un an nu mai conta. Fetița, sprijinită cu spatele de un stîlp umed care mirosea a tăciuni stinși, privea chipul senin al mamei sale. Niciodată nu arătase altfel.

— Ba chiar este o chestiune de mîndrie, îl corectă ea. Luptăm cu un dușman care înțelege ce e mîndria mai bine decît oricine. Dacă ne tîrîm înapoi acum, în hainele noastre arse și ducîndu-ne covoarele sub braț, vor rîde de noi pînă vor ajunge în al-Yanna, paradisul lor. Nu pot îngădui așa ceva. Dar, mai mult decît atît, este voia lui Dumnezeu să luptăm cu maurii, este voia lui Dumnezeu să mergem înainte. Dumnezeu nu dorește să ne retragem. Așa că trebuie să înaintăm.

Tatăl copilei își întoarse privirea, zîmbind amuzat, dar n-o contrazise. Cînd generalii au privit în direcția lui, a făcut un mic gest cu mîna.

— Regina are dreptate, spuse. Regina are întotdeauna dreptate.

— Dar nu avem corturi, tabăra e nimicită!

Îi adresă ei întrebarea:

— Ce părere ai?

— O vom construi, hotărî ea.

— Maiestate, am pustiit toate pămînturile din împrejurimi. Aș zice că n-am avea nici măcar din ce să-i coasem un kamiz prințesei de Wales. Nu există țesături. Nu există pînză. Nu mai sînt ape curgătoare și nici recolte pe cîmpuri. Am distrus toate canalele de irigații și am răscolit pămîntul cu plugurile. Am pustiit totul; dar cei distruși suntem chiar noi.

— Atunci vom construi în piatră. Bănuiesc că piatră avem.

Regele își ascunse rîsul, prefăcîndu-se că își drege glasul.

— Suntem în mijlocul unui cîmp de piatră seacă, draga mea, spuse el. Dacă e vreun lucru de care nu ducem lipsă, atunci piatra e acela.

— Atunci vom construi nu o tabără, ci un oraș de piatră.

— Nu se poate construi!

Se întoarse către soțul ei:

— Se va construi, spuse. Este voia lui Dumnezeu și a mea.

El aprobă printr-o mișcare a capului.

— Se va construi, spuse, adresîndu-i un zîmbet scurt, tainic. Este datoria mea să mă asigur că se respectă voia lui Dumnezeu, și o plăcere s-o impun pe a ta.

Înfrîntă de foc, armata și-a căutat ajutor în celelalte elemente – pămîntul și apa. Au trudit ca sclavii în arșița zilei și în frigul care se lăsa seara. Au trudit ca țăranii pe pămînturile unde își imaginaseră că aveau să înainteze triumfători. Toată lumea – ofițerii de cavalerie, generalii, marii nobili ai țării, verii regilor – era nevoită să trudească în arșiță, apoi să doarmă pe pămîntul rece și tare noaptea. Maurii, care priveau de pe zidurile de apărare înalte și de nepătruns ale fortăreţei roşii aflate pe dealul care străjuia Granada, vedeau că creștinii nu duceau lipsă de curaj. Nimeni n-ar fi putut spune că nu erau hotărîți. Dar toată lumea știa că n-au sorți de izbîndă. Nici o armată nu putea cuceri fortul cel roșu din Granada, care nu căzuse nici măcar o dată, timp de două secole. Era așezat sus, pe o stîncă, înconjurat de un cîmp întins, alb, ca un bazin. Nu putea fi atacat prin surprindere. Stînca roșie care se ridica de la pămînt se unea cu zidul din piatră roșie al castelului, urcînd tot mai sus; nici o scară mobilă nu putea ajunge în vîrf și nimeni nu se putea cățăra pe fațada abruptă.

Poate să fi fost trădat; dar cine ar fi fost atît de necugetat încît să vrea să lase în urmă stăpînirea senină, statornică a maurilor, ajutați de credința lor neclintită, ca să se alăture nebuniei furioase a armatei creștine, ai cărei regi stăpîneau doar cîteva zone muntoase din Europa și care mai erau și dezbinați? Cine ar fi vrut să părăsească al-Yanna, grădina, imaginea paradisului însuși, aflată între zidurile celui mai frumos palat din Spania, ale celui mai frumos palat din Europa, pentru dezordinea care domnea în castelele și fortărețele Castiliei sau Aragonului?

Mai mult, maurii aveau să primească întăriri din Africa, aveau o mulțime de rude și aliați, din Maroc pînă în Senegal. Aveau să primească ajutor din Bagdad, din Constantinopol. Granada părea neînsemnată în comparație cu celelalte cuceriri ale lui Ferdinand și ale Isabellei, dar avea în spate cel mai mare imperiu din lume – imperiul Profetului, lăudat fie-i numele.

Dar, în mod uimitor, zi după zi, săptămînă după săptămînă de luptă cu arșița zilelor de primăvară și cu frigul nopților, creștinii au reușit să înfăptuiască imposibilul. La început, s-a construit o capelă rotundă ca o moschee – fiindcă era singurul fel în care muncitorii știau să construiască rapid; apoi au construit o locuință cu acoperiș plat, în interiorul unei curți arabe, pentru regele Ferdinand, regina Isabella și familia regală: Infanta, prețiosul lor fiu și moștenitor al tronului, cele trei fiice mai mari – Isabel, Maria și Juana – și Catalina, mezina. Regina a cerut doar un acoperiș și pereți, fiind obișnuită cu războiul și neașteptîndu-se la lux. Apoi, în jurul lor s-au construit cîteva adăposturi din piatră, unde cei mai importanți dintre lorzi s-au stabilit fără tragere de inimă. Apoi, fiindcă regina era o femeie călită în luptă, s-au construit grajduri pentru cai și depozite sigure pentru praful de pușcă și explozibilii costisitori cumpăraţi de la Veneția, plătind chiar cu bijuteriile ei; abia după toate acestea s-au ridicat barăci și bucătării, cămări și săli. Astfel a luat naștere un mic oraș din piatră, pe locul unde odinioară fusese o tabără. Nimeni n-ar fi crezut că așa ceva era cu putinţă, dar creștinii – bravo lor! – reușiseră. L-au numit Santa Fe, iar regina Isabella a triumfat din nou asupra dezastrului. Asediul creștinilor asupra Granadei, care păruse sortit eșecului, avea să continue.

Catalina, Prințesa de Wales, îl surprinse pe unul dintre marii lorzi ai armatei spaniole în timp ce vorbea în șoaptă cu prietenii săi.

— Ce faci aici, Don Hernando? întrebă ea pe tonul încrezător al unui copil de cinci ani care fusese întotdeauna alături de mama sa și al cărui tată nu-i refuza mai nimic.

— Nimic, Infanta, îi răspunse Hernando Perez del Pulgar, cu un zîmbet care o încuraja să-l întrebe din nou.

— Ba da.

— E secret.

— Nu voi sufla o vorbă.

— O, Prințesă! Sigur veţi spune ceva. E un secret așa de mare, prea mare pentru o fetiță.

— Nu, nu voi spune. Chiar nu voi spune. Nu voi spune nimic. Jur pe Țara Galilor, adăugă ea după o scurtă pauză de gîndire.

— Pe Țara Galilor! Pe propria-ți țară?

— Pe Anglia?

— Pe Anglia? Moștenirea voastră?

— Pe Țara Galilor, pe Anglia și pe Spania însăși, spuse ea dînd din cap.

— Ei bine, dacă faceţi o promisiune așa de sfîntă, am să vă spun. Îmi juraţi că nu-i veţi spune nimic mamei voastre?

Ea aprobă din cap, cu ochii albaștri deschiși larg.

— Vom intra în Alhambra. Știu o poartă, una micuță și nu foarte bine păzită, pe unde ne putem strecura înăuntru. După ce intrăm, ghiciţi ce facem?

Ea scutură tare din cap, iar părul castaniu, împletit, i se legănă sub voal precum coada durdulie a unui cățel.

— Ne vom spune rugăciunile în moscheea lor. Și am să scriu o Ave Maria, pe care am să le-o țintuiesc de podea cu pumnalul. Ce ziceţi de una ca asta?

Era prea mică să-și dea seama că se îndreptau către o moarte sigură. Nu auzise despre santinelele de la toate porțile, despre furia neîndurătoare a maurilor. Așa că privirea i s-a aprins de încîntare:

— Chiar o să faceți asta?

— Nu e un plan minunat?

— Cînd intrați?

— Diseară! Chiar în seara asta!

— Nu voi dormi pînă nu vă întoarceți!

— Trebuie să vă rugaţi pentru mine, apoi să mergeţi la culcare, Prințesă. Apoi, mîine-dimineață, am să vin să vă povestesc totul vouă și mamei voastre.

A jurat să nu doarmă și a rămas trează, nemișcată în pătuțul ei, pe cînd servitoarea se tot foia pe covorul pe care dormea, la ușă. Încet, pleoapele au început să-i coboare pînă cînd genele i s-au lipit de obrajii rotunzi, degetele grăsuțe s-au descleștat, iar Catalina a adormit.

Dar a doua zi dimineață, el nu se întorsese, calul lui nu era în grajd și prietenii lui erau de negăsit. Pentru prima dată în viață, copila și-a dat cumva seama de pericolul în care se pusese el – un pericol de moarte – doar de dragul gloriei și al șansei de-a fi pomenit în vreun cîntec.

— Unde este? a întrebat. Unde e Hernando?

Madilla, servitoarea ei, a tăcut, parcă avertizînd-o.

— O să se întoarcă? întrebă ea, dintr-odată plină de îndoieli. O să vină înapoi?

Încet-încet, îmi dau seama că e posibil ca el să nu mai vină înapoi, că viața nu e chiar ca o baladă în care o speranță deșartă se împlinește întotdeauna și în care un bărbat nu e niciodată răpus în floarea vîrstei. Dar dacă el poate să dea greș și să moară, atunci ar putea muri și tata? Ar putea muri și mama?Dar eu? Chiar și eu? Micuța Catalina, Infanta Spaniei și Prințesa de Wales?

Îngenunchez în capela cea rotundă abia construită pentru mama; dar nu mă rog. Îmi bat capul încercînd să înțeleg această lume stranie care mi se deschide înaintea ochilor. Dacă dreptatea e de partea noastră – și sînt convinsă de asta –, dacă acești tineri frumoși au dreptate – și sînt convinsă de asta –, dacă noi și cauza noastră ne aflăm în mîinile Domnului, atunci cum am putea da greș?

Dar dacă e ceva ce n-am înțeles bine, atunci se prea poate ca lucrurile să fie complet greșite, atunci am putea fi cu toții muritori, am putea da greș. Chiar și Hernando Perez del Pulgar cel arătos și prietenii lui voioși, chiar și mama și tata ar putea da greș. Dacă Hernando poate să moară, atunci și mama și tata pot. Și, dacă așa stau lucrurile, putem fi siguri de ceva în această lume? Dacă Madre poate să moară ca un soldat de rînd, ca un catîr care trage căruțul cu bagaje, așa cum am văzut cu ochii mei oameni și catîri murind, atunci cum ar mai putea lumea să meargă înainte? Cum ar putea să existe Dumnezeu?

Apoi a venit momentul cînd mama ei primea solicitanți și prieteni, iar el a apărut dintr-odată, îmbrăcat în hainele cele mai bune, cu barba pieptănată și cu ochii vioi, și toată povestea a ieșit la iveală: cum se îmbrăcaseră în straie arabe ca să treacă drept localnici, pe întuneric, cum intraseră pe poarta dosnică și cum se duseseră în grabă la moschee, unde au îngenuncheat, au bolborosit o Ave Maria și au prins rugăciunea scrisă cu pumnalul în podea, iar apoi, surprinși de santinele, au fost nevoiți să lupte corp la corp, cu toate forțele, cu armele sclipind în lumina lunii; apoi au pornit de-a lungul străzii înguste, pînă la poarta pe care o forțaseră doar cu cîteva clipe înainte, și au dispărut în noapte înainte ca cineva să apuce să dea alarma. Scăpaseră fără nici o zgîrietură, fără să piardă nici un om. Fusese un triumf pentru ei și o palmă peste fața Granadei.

Fusese o glumă nemaipomenită pe seama maurilor, fusese cel mai nostim lucru din lume să așeze o rugăciune creștină chiar în inima locului lor sfînt. Li se adusese o insultă nemaipomenită. Regina era încîntată, la fel și regele, iar prințesa și surorile ei îl priveau pe Hernando Perez del Pulgar ca pe un erou de basm, ca pe un cavaler din vremea regelui Arthur, la Camelot. Catalina bătea din palme încîntată și îi cerea să povestească întîmplarea iar și iar. Dar, izgonit într-un cotlon al minții, ca să nu o mai frămînte, rămăsese fiorul pe care îl simțise la gîndul că el n-avea să se mai întoarcă.

După aceea, au rămas să aștepte replica maurilor. Aceasta avea să vină, negreșit. Știau că inamicul va vedea în acțiunea lor o provocare – și asta fusese – și că avea să riposteze. Și nu a fost nevoie să aștepte prea mult.

Regina, împreună cu copiii săi, era la Zubia, un sat din apropierea Granadei, de unde Alteța Sa avea posibilitatea să vadă cu propriii ochi zidurile de netrecut ale fortăreţei. Plecaseră călare, însoțite de o gardă alcătuită din doar cîțiva oameni, iar comandantul se albise de groază cînd s-a apropiat de ele în fugă, în micul scuar din centrul satului și le-a strigat că porțile cetății roșii se deschiseseră, iar maurii se revărsau afară, toată oștirea, gata de atac. Nu le ajungea timpul să se întoarcă în tabără, regina și cele trei prințese nu aveau cum să înainteze mai repede decît călăreții mauri pe caii lor arabi și nu aveau unde să se ascundă, nu exista nici măcar un loc potrivit unde le-ar fi putut ține piept.

Disperată, regina Isabella s-a grăbit să urce pe acoperișul plat al celei mai apropiate clădiri, trăgînd-o după ea pe mica prințesă pe scările care stăteau să se dărîme, iar surorile ei au urmat-o în fugă.

— Trebuie să văd! Trebuie să văd! strigă ea.

— Madre! Mă doare!

— Taci, copilă. Trebuie să vedem ce au de gînd să facă.

— Vin după noi? scînci fetița, înăbușindu-și cuvintele cu mînuța dolofană.

— Se poate. Trebuie să văd.

Nu era armata întreagă, ci doar un detașament de atac. Era condus de războinicul lor cel mai de seamă, un bărbat cu o statură uriașă, negru ca abanosul, cu o umbră de zîmbet sub coif, călare pe un cal negru imens, de parcă era însăși Noaptea venind călare, să-i copleșească. Calul său a mîrîit precum un cîine, cu dinții dezveliți, la santinela care-i privea.

— Madre, cine e omul acela? o întrebă Prințesa de Wales în șoaptă pe mama sa, privind întreaga scenă de sus, de pe acoperișul plat.

— Acesta este maurul numit Yarfe și mă tem că a venit după prietenul tău, Hernando.

— Calul lui mă sperie, parcă ar vrea să muște.

— I-a tăiat buzele, ca să i se vadă dinții. Dar noi nu ne temem de astfel de lucruri. Nu suntem niște copii fricoși.

— N-ar trebui să fugim? întrebă copilul speriat.

Mama ei, care îi privea pe mauri defilînd, nici măcar nu i-a auzit șoapta.

— N-o să-l lași să-i facă vreun rău lui Hernando, nu-i așa? Madre?

— Hernando l-a provocat. Yarfe nu face decît să-i răspundă. Va trebui să luptăm, spuse ea, pe un ton plat. Yarfe e un cavaler, un om de onoare. Nu poate să ignore provocarea.

— Cum să fie un om de onoare, dacă e un eretic? Un maur?

— Sînt cei mai de onoare oameni, Catalina, chiar dacă sînt necredincioși. Iar acest Yarfe e ca un erou pentru ei.

— Ce vei face? Cum ne vom salva? Omul ăsta e un uriaș.

— Mă voi ruga, spuse Isabella. Iar luptătorul meu, Garallosco de la Vega, îi va răspunde lui Yarfe în numele lui Hernando.

Liniștită, de parcă s-ar fi aflat în capela ei din Cordoba, Isabella îngenunche pe acoperișul căsuței și le făcu semn fiicelor ei să facă la fel. Ursuză, sora mai mare a Catalinei, Juana, căzu în genunchi, iar prințesele Isabel și Maria, cele două surori mai mari, îi urmară exemplul. Catalina văzu printre degetele încleștate pentru rugăciune că Maria tremura de frică, iar Isabel, îmbrăcată în rochia ei de văduvă, se albise de groază.

— Tată ceresc, ne rugăm pentru siguranța noastră, a cauzei noastre și a oștirii noastre, spuse regina Isabella, privind către cerul albastru, splendid. Ne rugăm pentru victoria luptătorului Tău, Garallosco de la Vega, în aceste clipe de cumplită încercare.

— Amin, răspunseră fetele îndată, apoi priviră în direcția în care se uita mama lor, către gărzile spaniole care stăteau în formație, atente și tăcute.

— Dacă Dumnezeu îl apără…, începu Catalina.

— Liniște! îi răspunse mama ei, cu blîndețe. Lasă-l să-și facă treaba, lasă-l pe Dumnezeu să și-o facă pe-a Lui și lasă-mă pe mine să mi-o fac pe a mea.

Închise ochii și se cufundă în rugăciune.

Catalina se întoarse către sora mai mare și o trase de mînecă:

— Isabel, dacă Dumnezeu îl are în paza Lui, atunci cum putem fi în pericol?

Isabel privi în jos, către surioara ei:

— Dumnezeu nu le netezește calea celor pe care-i iubește, îi șopti cu asprime. Le trimite încercări. Cei pe care Dumnezeu îi iubește cel mai mult sînt cei care suferă cel mai tare. Știu sigur asta. Eu, care l-am pierdut pe singurul bărbat pe care-l voi iubi vreodată. Și tu știi. Gîndește-te la Iov, Catalina.

— Atunci, cum o să învingem? vru să știe fetița. Dacă Dumnezeu o iubește pe mama, n-o să-i trimită cele mai grele încercări cu putință? Și-atunci, cum să învingem?

— Liniște, spuse mama lor. Priviți. Priviți și rugați-vă cu credință.

Mica gardă spaniolă și detașamentul maurilor se așezaseră în formație unii în fața celorlalți, gata de luptă. Apoi Yarfe ieși în față, călare pe minunatul lui cal negru de luptă. Ceva alb se legăna în țărînă, legat de coada lucioasă a calului. Soldaților din primul rînd li s-a tăiat răsuflarea cînd au recunoscut ce era. Era rugăciunea pe care Hernando o țintuise de podeaua moscheii. Maurul o legase de coada calului cu intenția de a-i insulta, iar acum călărea înainte și înapoi prin fața creștinilor și zîmbi cînd le auzi mugetul furios.

— Erezie! șopti Regina Isabella. Un om condamnat la chinurile infernului. Doamne, trăsnește-l și pedepsește-i păcatele!

Campionul reginei, de la Vega, își întoarse calul și se îndreptă către casa micuță pe care gărzile regale o împrejmuiseră, descriind un cerc în jurul curții, al micului măslin și al intrării. Și-a tras calul lîngă măslin, și-a scos coiful privind în sus, către regina și prințesele aflate pe acoperiș. Părul negru și cîrlionțat îi sclipea, ud de sudoare în arșița zilei, iar ochii întunecați îi scăpărau de mînie.

— Alteță, îmi îngăduiţi să răspund la această provocare?

— Da, îi răspunse regina fără să tresară. Mergi cu Dumnezeu, Garallosco de la Vega.

— Uriașul acela are să-l ucidă, spuse Catalina, trăgîndu-și mama de mînecă. Zi-i să nu se ducă. Yarfe e așa de mare. O să-l ucidă pe de la Vega.

— Se va face voia Domnului, declară Isabella, închizînd ochii și rugîndu-se.

— Mamă! Alteță! E un uriaș. Îl va ucide pe războinicul nostru.

Mama ei deschise ochii albaștri, privi în jos către fiica sa și observă că fetiţa se înroșise la chip de durere, iar ochii i se umpleau de lacrimi.

— Va fi așa cum vrea Dumnezeu, întări ea. Trebuie să-ți păstrezi credința că faci voia Domnului. Uneori îți va fi greu să înțelegi, alteori te vei îndoi, dar, dacă faci voia Domnului, nu ai cum să greșești. Ține minte, Catalina. Indiferent dacă acum cîștigăm sau pierdem, lucrurile nu se vor schimba. Suntem soldații lui Cristos. Tu ești soldatul lui Cristos. N-are importanță dacă trăim sau murim. Vom muri păstrîndu-ne credința, doar asta contează. Aceasta este bătălia lui Dumnezeu, El ne va trimite victoria; dacă nu azi, atunci mîine. Și oricine ar cîștiga azi, noi nu ne îndoim că victoria va fi a lui Dumnezeu, că El va cîștiga în cele din urmă.

— Dar de la Vega…, protestă Catalina, cu buza de jos tremurîndu-i.

— Poate că Dumnezeu îl va lua la El în această după-amiază, îi răspunse mama ei cu calm. Ar fi bine să ne rugăm pentru el.

Juana se strîmbă la sora ei, dar cînd mama lor a îngenuncheat din nou pentru rugăciune, cele două se luară de mînă, ca să se liniștească. Isabel a îngenuncheat lîngă ele, iar Maria, alături de ea. Toate se uitau printre pleoapele strînse către cîmpul unde murgul lui de la Vega se îndepărta de rîndurile spaniolilor, iar calul cel negru al maurului trecea la trap țanțoș prin fața sarazinilor.

Regina rămase cu ochii închiși pînă-și termină rugăciunea. Nici măcar nu a auzit cînd cei doi și-au ocupat locurile, și-au coborît vizierele coifurilor și au strîns lăncile în mîini.

Catalina sări în picioare dintr-un salt, privind peste marginea joasă a acoperișului ca să-l vadă pe luptătorul spaniol. Calul lui a pornit ca din pușcă spre celălalt, picioarele nici nu i se vedeau din pricina iuţelii, iar calul cel negru s-a apropiat la fel de repede din direcția opusă. Zgomotul celor două lănci izbite de armurile solide s-a auzit tocmai de pe acoperișul căsuței, iar cei doi bărbați au fost doborîți de pe cai de forța impactului, lăncile s-au rupt, iar platoșele s-au îndoit. Nimic nu semăna cu turnirurile de la curte, care se desfășurau ca niște ritualuri. A fost o ciocnire sălbatică, menită să frîngă gîturi sau să oprească inimi.

— A căzut! E mort! țipă Catalina.

— E doar năucit de lovitură, o corectă mama ei. Uite, se ridică.

Cavalerul spaniol se ridică împleticit, legănîndu-se pe picioare din pricina loviturii, de parcă ar fi fost beat. Uriașul deja se ridicase, își aruncase coiful și platoșa și se apropia de el, ducînd o sabie imensă în formă de seceră în mîna deja ridicată, iar lama ascuțită sclipea în soare. De la Vega își soase și el spada. S-a auzit un zgomot incredibil cînd cele două săbii s-au ciocnit, apoi cei doi începură să lupte cu armele încleștate, fiecare încercînd să-l doboare pe celălalt la pămînt. Se învîrteau în cerc, clătinîndu-se amîndoi din pricina greutății armurilor și a loviturii primite; dar nu încăpea îndoială că maurul era mai puternic. Toți cei care priveau puteau să vadă cum de la Vega ceda ușor în fața forței celuilalt. A încercat să facă un salt înapoi ca să se elibereze; dar avea asupra lui toată greutatea maurului, așa că s-a împiedicat și a căzut. Într-o clipă, cavalerul cel negru era deasupra lui, țintuindu-l la pămînt. Mîna lui de la Vega s-a încleștat în van pe sabie, fără s-o poată ridica. Maurul și-a dus sabia la gîtul victimei, gata să-i dea lovitura de grație, cu chipul întunecat ca o mască a concentrării și scrîșnind din dinți. Deodată, scoase un strigăt puternic și căzu pe spate. De la Vega s-a răsucit și s-a ridicat cu greu în picioare, tîrîndu-se în patru labe, ca un cîine.

Maurul era răpus, cu mîinile încleștate pe piept și cu sabia măreață căzută alături. De la Vega ținea în mînă un pumnal scurt pătat de sînge, o armă pe care o ținuse ascunsă și o folosise cînd situația devenise disperată. Cu un efort suprauman, maurul s-a ridicat în picioare, i-a întors spatele creștinului și a pornit împleticit către rîndurile oștirii lui.

— Sînt pierdut, le-a spus oamenilor care s-au grăbit să-l sprijine. Am pierdut cu toții.

La un semnal nevăzut, porțile cetății roșii s-au deschis și au început să iasă puhoaie de oșteni.

Juana a sărit în picioare:

— Madre, trebuie să fugim! a țipat. Vin încoace! Sînt mii și mii!

Isabella nu s-a ridicat din genunchi nici măcar cînd fiica ei a luat-o la fugă pe acoperiș și a coborît în grabă scările.

— Juana, întoarce-te! îi ordonă regina, cu o voce ca o pocnitură de bici. Fetelor, o să vă rugați.

S-a ridicat și s-a îndreptat către margine. Întîi a privit la oștirea ei, care strîngea rîndurile, a văzut cum comandanții așezau oamenii în formație și îi pregăteau de atac, în timp ce puhoaiele de soldați mauri se apropiau cu o iuțeală înfricoșătoare. Apoi a privit în jos și a văzut-o pe Juana cuprinsă de panică, uitîndu-se peste zidul grădinii și neștiind dacă să alerge pînă la calul ei sau înapoi la mama sa.

Isabella, care-și iubea fiica, nu a mai spus nimic. S-a întors lîngă celelalte fiice și a îngenuncheat alături.

— Să ne rugăm, a spus şi a închis ochii.

— Nici măcar n-a aruncat o privire! tot repeta Juana în acea seară, nevenindu-i să creadă, pe cînd se aflau toate în camera lor, spălîndu-se pe mîini și schimbîndu-și hainele murdare, iar Juana curățîndu-și în sfîrșit urmele de lacrimi de pe față. Eram în plină luptă, iar ea a închis ochii!

— Știa că e mai de folos să ceară ajutorul divin, decît să alerge de colo-colo plîngînd, îi răspunse Isabel tăios. Și oștenii au căpătat mai mult curaj văzînd-o în genunchi, în văzul tuturor.

— Dacă o lovea vreo săgeată sau vreo lance?

— Dar n-a lovit-o. Și nici pe noi. Și am cîștigat bătălia. Iar tu, Juana, te-ai purtat ca o țărancă pe jumătate nebună. Mi-a fost rușine de tine. Nu știu ce te apucă. Ești nebună sau doar o păcătoasă?

— Cui îi pasă de ce crezi tu, văduvă netoată?

1. Nume dat de spanioli musulmanilor din Spania, forțați să se convertească la creștinism pentru a nu fi uciși sau expulzați, la începutul secolului al XVI-lea.

6 ianuarie 1492

Pe zi ce trecea, maurii își pierdeau curajul. Bătălia Reginei s-a dovedit a fi ultima luptă pentru ei. Războinicul lor de frunte murise, orașul era încercuit, sufereau de foame pe pămînturile pe care strămoșii lor le făcuseră rodnice. Mai rău de-atît, sprijinul care le fusese promis din Africa întîrzia să se arate, turcii le juraseră prietenie, dar nici un ienicer nu venise, regele lor își pierduse cumpătul – fiul lui fiind ținut ostatic de creștini –, iar înaintea lor se aflau prinții spanioli, Isabella și Ferdinand, cu toată puterea creștinătății de partea lor. Declaraseră că duc un război sfînt, o cruciadă care începuse să prindă forță, ajutată de succesele din ultimul timp. La cîteva zile după înfruntarea celor doi războinici, Boadbil, regele Granadei, s-a învoit să facă pace cu creștinii și după cîteva zile, în cadrul unei ceremonii elegante, tipică maurilor din Spania, a coborît pe jos pînă la porțile de fier ale cetății, ducînd cheile Palatului Alhambra pe o pernă de mătase, apoi i le-a înmînat regelui și reginei Spaniei, în semn de capitulare deplină.

Granada, cetatea cea roșie care veghea orașul de sus, împreună cu minunatul palat care se afla între zidurile ei – Alhambra –, le-au fost oferite lui Ferdinand și Isabellei.

Îmbrăcați în superbele mătăsuri ale rivalului învins, purtînd turbane, papuci și toate comorile strălucitoare ale Spaniei, măreți ca niște califi, cei din familia regală cuceriseră Granada. În acea după-amiază, Catalina, Prințesa de Wales, a mers împreună cu părinții ei de-a lungul aleii șerpuitoare și abrupte, umbrită de copaci înalți, către cel mai frumos palat din Europa; a dormit în noaptea aceea în haremul pardosit cu dale strălucitoare și s-a trezit dimineața în susurul apei din fîntînile de marmură, crezînd că e o prințesă maură, născută în lux și frumusețe, dar și prințesă a Angliei.

Asta e viața mea, începînd cu ziua victoriei noastre. M-am născut pe un cîmp de luptă, am fost alături de oștire în asedii și în bătălii, am văzut lucruri pe care probabil că nici un copil n-ar trebui să le vadă și am avut de mică temeri pe care le au adulții. Am trecut pe lîngă trupuri de oșteni morți care putrezeau în soarele de primăvară fiindcă nimeni nu avea timp să îi îngroape, am mers în urma catîrilor care erau biciuiți pînă la sînge, care se clătinau pe picioare cărînd armele tatălui meu prin defileurile înalte din Sierra. Am văzut-o pe mama pălmuind un om care plîngea fiindcă era epuizat. Am auzit copii de vîrsta mea plîngînd cînd părinții le erau arși pe rug pentru erezie; dar acum, cînd ne-am îmbrăcat în mătăsuri brodate și am intrat în fortăreața roșie, Granada, apoi am pășit către perla cea albă, Palatul Alhambra, abia acum am devenit prințesă.

Am devenit fata crescută în cel mai frumos palat al creștinătății, protejată de o fortăreață de nepătruns, binecuvîntată de Dumnezeu mai presus de alții; am devenit o fată cu o încredere uriașă, de nezguduit, în Dumnezeul care ne adusese victoria și în destinul meu de fiică favorită a Lui și a mamei mele.

Alhambra mi-a dovedit, o dată pentru totdeauna, că Dumnezeu mă favoriza, la fel cum o favorizase și pe mama. Eram copilul Lui preferat, crescut în cel mai frumos palat al creștinătății și menit celor mai mărețe lucruri.

Familia spaniolă, precedată de comandanți și urmată de gărzile regale, măreți aidoma unor sultani, a intrat în fort prin imensul turn pătrat ce poartă denumirea de Poarta Dreptății. Cînd umbra primului arc al turnului a căzut pe chipul Reginei Isabella, care privea în sus, trîmbițașii au izbucnit într-un strigăt sfidător, ca Iosua la porțile Ierihonului, ca și cum ar fi vrut să sperie diavolii necredincioșilor, dacă ar fi rămas acolo. Ecoul s-a auzit îndată, iar toți cei strînși la intrare, lipiți de zidurile aurite, au scos un oftat cutremurat; femeile în rochii și pe jumătate acoperite cu văluri și bărbații, care stăteau drepți, mîndri și tăcuți, așteptau să vadă ce aveau de gînd să facă în continuare cuceritorii. Catalina a privit dincolo de marea de capete și a văzut formele rotunjite ale scrierii arabe pe pereții strălucitori.

— Ce scrie? a întrebat-o pe Madilla, doica ei.

Madilla s-a uitat în sus, cu ochii mijiți.

— Nu știu, răspunse aceasta îmbufnată.

Întotdeauna își tăgăduise originile maure. Întotdeauna încercase să demonstreze că nu știa nimic despre mauri și obiceiurile lor, deși se născuse și crescuse în sînul lor și se convertise – după cum spunea Juana – doar de dragul avantajelor.

— Spune-ne, dacă nu vrei să te ciupim, i-a susurat Juana dulce.

Tînăra le-a privit mînios pe cele două surori.

— Spune: „Să dea Dumnezeu ca dreptatea Islamului să dăinuie“.

Catalina a ezitat o clipă la auzul siguranței acelor cuvinte, aceeași hotărîre din glasul mamei sale.

— Ei bine, nu s-a întîmplat chiar așa, răspunse Juana repede. Allah a părăsit Alhambra, iar Isabella a intrat. Iar dacă voi, maurii, ați cunoaște-o pe Isabella așa cum o cunoaștem noi, v-ați da seama că o putere mai mare e pe cale să sosească, iar cea mai slabă, să plece.

— Dumnezeu s-o apere pe Regină, replică Madilla prompt. O cunosc destul de bine pe Regina Isabella.

Chiar în timp ce vorbea, porțile masive din lemn negru, ghintuite cu cuie negre, au început să se deschidă, rotindu-se în balamalele lor din metal negru, iar după ce trîmbițele s-au auzit din nou, regele și regina au intrat în curțile interioare.

Ca niște dansatori care se antrenaseră pînă cînd mișcările lor deveniseră perfecte, gărzile spaniole au pornit în stînga și în dreapta de-a lungul zidurilor, să verifice dacă locul era sigur și dacă nu cumva rămăseseră ceva oșteni disperați care pregăteau o ambuscadă. Marele fort Alcazaba, construit ca prora unei nave, se afla în partea stîngă, iar ei au năvălit înăuntru, au trecut în fugă prin scuarul pentru defilări, au bătut în ziduri și au verificat turnurile de sus pînă jos. În cele din urmă, Isabella a privit în sus, și-a umbrit ochii cu o mînă pe care zornăiau brățările de aur ale maurilor și a rîs cînd a văzut drapelul sacru al Sfîntului Iacov și crucea de argint, simbolul cruciadei, acolo unde înainte se aflase semiluna.

Apoi s-a întors către servitorii palatului, care se apropiau încet, cu capetele plecate. Erau conduși de Marele Vizir, a cărui statură părea uriașă din pricina veșmintelor lungi. Ochii lui negri, pătrunzători, i-au întîlnit pe ai reginei, apoi l-au studiat pe Regele Ferdinand, aflat lîngă ea, și familia regală din spatele lor: prințul și cele patru prințese. Regele și prințul erau îmbrăcați în straie prețioase, precum sultanii, cu tunici bogate, brodate, peste pantaloni. Regina și prințesele purtau kamiz tradițional, croit din cele mai fine mătăsuri, peste pantaloni albi de in, iar capetele le erau acoperite de văluri prinse cu fileuri de aur.

— Alteță Regală, sînt onorat și îndatorat să vă urez bun-venit în Palatul Alhambra, spuse Marele Vizir, ca și cum ar fi fost cel mai neînsemnat lucru să cedeze cel mai frumos palat din creștinătate cotropitorilor înarmați.

Regele și regina schimbară o privire scurtă.

— Condu-ne înăuntru, a rostit ea.

Marele Vizir făcu o plecăciune și porni primul. Regina privi în spate, către copii.

— Hai, fetelor, spuse și porni înaintea lor, prin grădinile care înconjurau palatul, coborî cîteva trepte și ajunse la intrarea modestă.

— Asta e intrarea principală? întrebă ea șovăind în fața ușii micuțe și a zidului simplu.

— Da, Alteță, spuse omul, făcînd o plecăciune.

Isabella nu mai spuse nimic, dar Catalina observă cum își ridică sprîncenele, ca și cum n-ar fi fost prea impresionată, apoi intrară cu toții.

Dar ușa cea mică e ca o intrare într-un cufăr de comori, în care se află alte cutii mai mici, unele într-altele. Omul ne conduce prin ele ca un sclav care deschide ușile vistieriei. Numele lor erau ca o poezie: Camera aurită, Curtea mirților, Sala ambasadorilor, Curtea leilor, Sala celor două surori. O să dureze săptămîni în șir pînă învățăm drumul dintr-o cameră cu pardoseli splendide într-alta. O să treacă luni pînă cînd n-o să ne mai minunăm de susurul apei care curge prin canalele de marmură ale odăilor și ajunge într-o fîntînă de marmură albă, peste ale cărei margini se revarsă cea mai curată și mai limpede apă de munte. Și n-o să mă satur niciodată de privit, printre ornamentele din stuc alb, la cîmpia de jos, la munți, la cerul albastru și la dealurile aurii. Fiecare fereastră este aidoma unei rame de tablou; sînt menite să te facă să te oprești, să privești și să te minunezi. Fiecare ramă de fereastră e ca o broderie albă pe fond alb – stucul este atît de fin și delicat, că pare opera din zahăr a cofetarilor, nu ceva adevărat.

Ne mutăm în harem, fiindcă e locul cel mai potrivit pentru mine și pentru cele trei surori ale mele, iar servitorii haremului aprind mangaluri în serile răcoroase și împrăștie ierburi aromate, de parcă am fi înseşi sultanele care au trăit la adăpostul paravanelor, un timp atît de îndelungat. Întotdeauna am purtat veșminte maure acasă și uneori chiar și la festivități, așa că foșnetul mătăsurilor și sunetul papucilor pe pardoseli a rămas același, ca și cum nimic nu s-ar fi schimbat. Acum studiem în locurile unde înainte citeau sclavele și ne plimbăm prin grădinile cu plante sădite pentru desfătarea favoritelor sultanului. Mîncăm fructele lor, ne delectăm cu șerbeturile lor, împletim coronițe de flori pentru capetele noastre, iar dimineața alergăm pe aleile cu miros dulce de trandafiri și caprifoi.

Ne îmbăiem în baia turcească, stînd neclintite în timp ce servitorii ne acoperă cu clăbucul săpunurilor cu parfum de flori. Apoi ne toarnă apă fierbinte din ulcioare de aur, unul după altul, ca să ne clătim din cap pînă-n picioare. Suntem mîngîiate cu ulei de trandafiri, apoi înfășurate în cearșafuri fine și ne întindem, pe jumătate bete de plăcere, pe masa de marmură albă și caldă din mijlocul încăperii cu tavan auriu, în care deschizăturile în formă de stea lasă raze orbitoare de soare să pătrundă în penumbra palatului liniștit. O fată ne îngrijește picioarele, o alta ne face manichiura, dînd formă unghiilor și pictînd modele delicate cu henna. O lăsăm pe femeia în vîrstă să ne smulgă sprîncenele și să ne picteze genele. Suntem servite de parcă am fi sultane, avem parte de toate bogățiile Spaniei și de luxul oriental, iar noi ne abandonăm desfătărilor oferite de palat. Ne acaparează, suntem copleșite; noi, așa-zișii învingători.

Chiar și Isabel, care-și plînge soțul, începe să zîmbească din nou. Chiar și Juana, care de obicei e așa de ursuză și de posacă, acum e liniștită. Iar eu mă transform în preferata curții, favorita grădinarilor, care-mi dau voie să-mi culeg singură piersicile din pomi, răsfățata haremului, unde sînt învățată să cînt și să dansez, și a bucătarilor, care mă lasă să mă uit cum prepară aluaturile dulci și prăjiturile arabe cu miere și migdale.

Tata se întîlnește cu solii străini în Sala ambasadorilor, îi conduce la băi, ca să stea de vorbă, ca un adevărat sultan. Mama șade cu picioarele încrucișate pe tronul Nasrizilor, care au domnit aici timp de generatții întregi, iar picioarele goale-i sînt încălțate cu papuci de mătase și faldurile kamizului îi cad de jur-împrejur. Îi ascultă pe solii papali într-o încăpere ai cărei pereți sînt făuriţi din mici plăci colorate și unde lumina parcă dansează în ritmuri păgîne. Se simte ca acasă, a fost crescută în palatul Alcazar din Sevilia, tot un palat al maurilor. Ne plimbăm prin grădinile lor, ne îmbăiem în haremurile lor, ne încălțăm cu papucii lor de mătase parfumată și ducem o viață mai aleasă și mai bogată decît și-ar putea imagina Parisul, Londra sau Roma. Trăim cu grație. Trăim așa cum ne-am dorit întotdeauna, ca maurii. Frații noștri creștini cresc capre în munți, se roagă Fecioarei pe la răspîntii, sînt îngroziți de tot felul de superstiții și plini de boli, trăiesc în mizerie și mor tineri. Pe noi ne instruiesc învățații musulmani, ne îngrijesc doctorii lor, studiem stelele de pe cer, cărora ei le-au dat nume, socotim cu numerele lor, care încep de la magicul zero, mîncăm fructele lor cele mai dulci și ne delectăm cu susurul apelor din apeducte. Clădirile lor ne încîntă privirea, la fiecare colț ne dăm seama în ce frumusețe ne trăim viețile. Puterea lor ne ajută să fim acum la adăpost; Alcazabar este, într-adevăr, de neatins, din nou. Învățăm poeziile lor, rîdem jucînd jocurile lor, ne desfătăm cu grădinile lor, ne scăldăm în apele pe care ei le-au făcut să curgă. Noi suntem învingătorii, dar ei ne-au învățat cum să conducem. Uneori cred că barbarii suntem chiar noi, la fel ca aceia care au venit după romani sau greci, care au năvălit în palate și au luat în stăpînire apeductele, apoi s-au așezat pe tron ca niște maimuțe, jucîndu-se cu frumusețea, dar neînțelegînd nimic din ea.

Cel puțin noi nu ne schimbăm credința. Fiecare servitor de la palat trebuie să se prefacă credincios singurei Biserici adevărate. Cornurile din moschei au amuțit, nu e permisă nici o chemare la rugăciune atît timp cît mama o poate auzi. Și cine nu este de acord poate să plece de îndată în Africa, să se convertească sau să îndure focurile Inchiziției. Nu ne înmuiem deloc de la viața de lux oferită de prăzile războiului, nu uităm nici o clipă că noi suntem învingătorii și că am învins prin forța armelor și prin voința Domnului. I-am promis solemn bietului rege Boadbil că oamenii săi, musulmanii, vor fi în siguranță sub domnia noastră la fel de mult pe cît fuseseră creștinii sub a lui. Am promis convivencia – un trai împreună –, iar ei cred că vom crea o Spanie unde oricine, maur sau creștin sau evreu, poate trăi liniștit și cu respect de sine, de vreme ce toți suntem credincioși, suntem Poporul Cărții. Greșeala lor a fost că au luat în serios acest armistițiu, că au crezut în el, în timp ce noi – din ce se vede – nu.

Ne încălcăm cuvîntul peste trei luni, expulzîndu-i pe evrei și amenințîndu-i pe musulmani. Toți trebuie să se convertească la Credința Adevărată și apoi, dacă există vreo urmă de îndoială, vreo bănuială la adresa lor, credința le va fi testată de către Sfînta Inchiziție. Este singurul mod de a forma o nație unică: printr-o credință unică. Este singurul mod de a crea un singur popor din uriașul amestec care a fost al-Andalus. Mama transformă divanul în capelă și, în locul unde înainte stătea scris cu frumoasele litere arabe: „Intră și întreabă. Nu-ți fie teamă să cauți dreptatea, căci aici o vei găsi“, acum se roagă ea la un Dumnezeu mult mai sever și mai neîngăduitor decît Allah; și nimeni nu mai vine aici să caute dreptate.

Dar nimic nu poate schimba spiritul acestui palat. Nici măcar tropăitul oștenilor pe marmura albă nu reușește să zdruncine senzația de pace care durează de secole. Îi cer Madillei să mă învețe ce înseamnă scrierile cursive din fiecare încăpere și preferata mea nu este cea despre dreptate, ci cuvintele scrise în Grădina celor două surori: „Ai văzut vreodată o grădină atît de frumoasă?“; și apoi răspunsul: „N-am văzut niciodată o grădină cu fructe mai bogate, mai dulci și mai parfumate“.

Nu este un palat în adevăratul sens al cuvîntului, nu e nici măcar ca acelea pe care le-am văzut la Cordoba sau Toledo. Nu e un castel și nu e nici o fortăreață. A fost construit în primul rînd ca o grădină, cu încăperi somptuoase, astfel încît să se poată trăi în aer liber. Este o înșiruire de grădini create deopotrivă pentru plante și oameni. Este o frumusețe de vis: ziduri, plăci de ardezie, stîlpi care se pierd, învăluiți de flori, plante agățătoare, fructe și ierburi aromatice. Maurii cred că o grădină este paradisul pe pămînt și, de-a lungul secolelor, au cheltuit averi pentru a construi acest „al-Yanna“: cuvîntul înseamnă atît grădină, loc secret, cît și paradis.

Tot ce știu este că îl ador. Încă de cînd eram mică am știut că e un loc extraordinar; că nici un alt loc nu mi se va părea mai frumos. Și, tot copil fiind, știam deja că nu voi putea rămîne aici. Este voia lui Dumnezeu și a mamei ca eu să plec din al-Yanna, locul meu secret, grădina mea, paradisul meu. Acesta e destinul meu: să descopăr cel mai frumos loc din lume la doar șase ani și apoi să-l părăsesc la cincisprezece; să sufăr de dor de casă precum Boadbil, ca și cum mi-ar fi sortit să mă bucur întotdeauna de fericire și pace doar pentru scurt timp.