Malala Yousafzai with Christina Lamb, I Am Malala

© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4712-5

ISBN PDF: 978-973-46-4713-2

ISBN print: 978-973-46-4536-7

Designul copertei: © Mario J. Pulice, Ploy Siripant

Foto copertă: © Antonio Olmos

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MALALA YOUSAFZAI a devenit cunoscută iniţial publicului din Pakistan sub pseudonimul de Gul Makai, o fetiţă de unsprezece ani care îşi descria viaţa sub regimul taliban. Jurnalul ţinut de ea, dictat unui corespondent BBC şi publicat de site-ul BBC în urdu, era o mărturie despre viaţa adevărată a comunităţii şi se dorea un strigăt care să atragă atenţia asupra terorii semănate de talibani şi un demers de apărare a dreptului la educaţie al fetelor. Pentru că, în timp, Malala devine din ce în ce mai vizibilă, iar în discursurile pe care le ţine îşi exprimă făţiş părerile despre pace şi măsurile ameninţătoare ale talibanilor, în anul 2011 primeşte Premiul Naţional pentru Pace al Tineretului din Pakistan şi este nominalizată la Premiul Internaţional pentru Pace al Copiilor. Însă activitatea sa o aduce în vizorul talibanilor. În octombrie 2012, Malala este împuşcată în cap în autobuzul cu care venea de la şcoală. A supravieţuit în mod miraculos şi, din Birmingham, unde s-a recuperat după multiple intervenţii chirurgicale, Malala şi-a continuat campania în slujba educaţiei. A fost unul dintre cei patru nominalizaţi la titlul de Omul Anului al revistei Time şi i-au fost acordate numeroase premii. În prezent, Malala promovează accesul la educaţie prin intermediul Fundaţiei Malala, organizaţie nonprofit care investeşte în programe comunitare şi acordă sprijin militanţilor pentru dreptul la educaţie din întreaga lume.

CHRISTINA LAMB este unul dintre cei mai importanţi corespondenţi de presă de astăzi. A transmis reportaje din Pakistan şi din Afganistan încă din 1987. A studiat la Oxford şi la Harvard, a publicat cinci cărţi şi a obţinut numeroase premii, fiind desemnată de cinci ori Corespondentul Britanic al Anului. În anul 2007 a primit Prix Bayeux-Calvados, cea mai prestigioasă distincţie europeană acordată corespondenţilor de război. În prezent lucrează pentru Sunday Times şi locuieşte la Londra şi în Portugalia împreună cu soţul şi fiul ei.

Tuturor fetelor care au fost nedreptăţite şi reduse la tăcere.

Împreună, ne vom face glasul auzit.

Prolog

Ziua în care totul s-a schimbat

M-am născut într-o ţară care a luat fiinţă la miezul nopţii. Cînd am fost atît de aproape de moarte, abia trecuse de miezul zilei.

Într-o zi, cu un an în urmă, am plecat spre şcoală şi nu m-am mai întors. Am fost împuşcată de un taliban, apoi m-au scos din Pakistan cu avionul, inconştientă. Unii spun că nu mă voi mai întoarce niciodată acasă, dar eu cred, în adîncul sufletului, că într-o bună zi o voi face. Nu-i doresc nimănui să fie rupt de patria pe care o iubeşte.

Acum, cînd deschid ochii dimineaţa, îmi e dor de vechea mea cameră şi de lucrurile mele, de hainele împrăştiate pe podea şi de trofeele primite la şcoală, aşezate pe rafturi. Dar sînt într-o ţară unde ceasul arată cu cinci ore mai puţin decît acasă la mine, în Valea Swat, în Pakistanul meu iubit. Ţara mea e cu secole în urmă faţă de aceasta. Aici există tot confortul pe care ai putea să ţi-l imaginezi. La orice robinet curge apă, caldă sau rece, după cum vrei; lumina se aprinde apăsînd pur şi simplu pe un întrerupător, zi sau noapte, fără să fie nevoie de lămpi cu petrol; nu e nevoie să meargă nimeni la bazar după butelii de gaz pentru cuptor. Totul e atît de modern, încît poţi chiar să îţi procuri mîncare gata pregătită, în pachete.

Cînd stau la fereastră şi privesc afară, văd clădiri înalte, străzi lungi cu maşini care se deplasează în şiruri ordonate, garduri vii, peluze îngrijite şi trotuare netede. Închid ochii şi, pentru o clipă, mă întorc acasă, la valea mărginită de munţi înalţi, la cîmpurile verzi şi rîurile albastre, iar sufletul îmi surîde cînd îmi amintesc de oamenii din Swat. Mă întorc, în mintea mea, la şcoală, unde îi regăsesc pe profesorii şi pe prietenii mei. Mă întîlnesc cu Moniba, prietena mea cea mai bună, şi ne aşezăm una lîngă cealaltă, rîzînd şi vorbind ca şi cum nu aş fi plecat niciodată de acolo.

Apoi îmi amintesc că mă aflu la Birmingham, în Anglia.

Totul s-a schimbat în ziua de marţi, 9 octombrie 2012. De la bun început nu promitea să fie o zi prea bună, fiind în perioada examenelor şcolare, deşi pe mine, studioasă de fel, nu mă deranjau atît de tare ca pe unele dintre colegele mele.

În acea dimineaţă am ajuns, ca de obicei, pe uliţa îngustă care se intersecta cu strada Haji Baba într-o procesiune de ricşe colorate care umpleau aerul de fum; în fiecare dintre ele erau înghesuite cîte cinci-şase fete. De cînd talibanii preluaseră controlul, clădirea şcolii noastre, aflată vizavi de curtea tăietorului de lemne, nu mai avea semne distinctive, iar uşa ornamentată din alamă şi zidul alb nu ofereau nici un indiciu despre ce se afla înăuntru.

Pentru noi, elevele, uşa aceea era un fel de intrare magică într-o lume specială, numai a noastră. De îndată ce ajungeam înăuntru, ne descopeream capetele, dîndu-ne la o parte şalurile la fel cum vîntul împrăştie norii, apoi o luam la fugă în sus, pe scări. La capătul lor se afla o curte interioară, din care se intra în toate sălile de clasă. Cînd soseam, ne aruncam ghiozdanele în clasă, apoi ne strîngeam pentru careul de dimineaţă, sub cerul liber, cu munţii în spate. O fată comanda: „Assaan bash!“, însemnînd „Pe loc repaus!“, iar noi pocneam din călcîie şi răspundeam: „Allah“. Apoi fata spunea: „Hoo she yar!“, sau „Atenţie!“, iar noi pocneam din nou din călcîie. „Allah.“

Şcoala a fost întemeiată de tatăl meu înainte să mă nasc şi, pe peretele aflat în faţa noastră, cuvintele KHUSHAL SCHOOL fuseseră scrise cu mîndrie, cu vopsea roşie şi albă. Mergeam la şcoală şase dimineţi pe săptămînă şi, fiind elevă în clasa a noua, în vîrstă de cincisprezece ani, îmi petreceam timpul recitînd formule chimice şi studiind gramatica urdu. Scriam compuneri la engleză, cu teme precum „Graba strică treaba“, şi desenam scheme ale aparatului circulator – cele mai multe colege ale mele visau să devină medici. E greu de imaginat cum cineva ar putea vedea o ameninţare în asta. Totuşi, dincolo de zidurile şcolii, nu se aflau doar zgomotul şi haosul din Mingora, oraşul principal din Swat, ci şi talibanii, care consideră că fetele nu ar trebui să meargă la şcoală.

Dimineaţa aceea promitea să fie una obişnuită, chiar dacă programul începea puţin mai tîrziu decît de obicei. Era perioada examenelor, aşa că începeam la ora nouă în loc de opt, ceea ce pentru mine era un prilej de bucurie, pentru că nu-mi place să mă trezesc devreme, iar cîntecul cocoşilor şi chemările muezinilor nu reuşeau să îmi strice somnul. Tatăl meu a fost primul care a încercat să mă trezească: „E vremea să te trezeşti, Jani Mun“, mi-a spus el. Asta înseamnă „suflet-pereche“ în limba persană, iar el îmi spunea întotdeauna aşa dimineaţa. „Încă puţin, Aba, te rog“, m-am rugat eu de el, apoi m-am ascuns mai bine sub plapumă. Apoi a venit mama. „Pisho“, m-a strigat. Înseamnă „pisică“ şi aşa îmi spune ea. În momentul acela mi-am dat seama ce oră era şi am strigat: „Bhabi, întîrzii!“. În cultura noastră, toţi bărbaţii îţi sînt „fraţi“ şi toate femeile, „surori“. Aşa ne considerăm unii pe alţii. Cînd tata a adus-o pe mama pentru prima dată la şcoală, toţi se refereau la ea ca „soţia fratelui nostru“, sau bhabi. Şi aşa i-a rămas numele. Acum toţi îi spunem bhabi.

Dormeam în camera lungă din faţa casei, iar singurele mobile erau un pat şi un dulap, pe care le cumpărasem din banii primiţi drept premiu pentru o campanie pentru pace şi pentru dreptul fetelor de a merge la şcoală. Pe unele rafturi aşezasem toate cupele din plastic auriu şi trofeele pe care le cîştigasem pentru că eram cea mai bună din clasă. Mi se întîmplase numai de două ori să nu fiu prima – de fiecare dată fusesem depăşită de rivala mea, Malka-e-Noor. Eram hotărîtă să nu mai permit una ca asta.

Şcoala nu era departe de casă şi înainte mergeam pe jos, dar de la începutul anului începusem să iau autobuzul, împreună cu celelalte fete. Călătoria dura numai cinci minute, de-a lungul rîului urît mirositor, pe lîngă panoul publicitar uriaş care făcea reclamă la Institutul de Transplant de Păr al doctorului Humayun; glumeam toate, spunînd că unul dintre profesorii noştri probabil că apelase la serviciile doctorului pentru că dintr-odată începuse să-i crească păr. Îmi plăcea să iau autobuzul pentru că nu transpiram atît de rău ca atunci cînd mergeam pe jos şi puteam să stau de vorbă cu colegele şi să flecăresc cu Usman Ali, şoferul, căruia îi spuneam Bhai Jan, „Frate“. Ne făcea mereu să rîdem cu poveştile lui trăsnite.

Începusem să merg cu autobuzul pentru că mamei îi era teamă să mă mai lase să merg pe jos, singură. Fuseserăm ameninţaţi de mai multe ori în anul acela. Uneori mesajele apăreau în ziare, alteori erau transmise de către oameni. Mama era îngrijorată pentru mine, dar talibanii nu-i făcuseră niciodată rău vreunei fete, aşa că eu îmi făceam griji mai mult pentru tata, pentru că el li se împotrivea întotdeauna făţiş. Zahid Khan, bunul lui prieten şi coleg de campanie, fusese împuşcat în cap în luna august, pe cînd mergea la rugăciune, şi ştiu că toţi îi spuneau tatălui meu: „Ai grijă, tu urmezi“.

Pe strada noastră nu se putea ajunge cu maşina, aşa că atunci cînd mă întorceam acasă coboram din autobuz pe strada principală, lîngă rîu, apoi trebuia să intru pe o poartă din bare de fier şi să urc nişte trepte. Mă gîndeam că dacă mă va ataca vreodată cineva, o va face chiar acolo, pe treptele acelea. La fel ca tata, eram o visătoare şi, uneori, în timpul orelor, mintea îmi zbura şi îmi imaginam cum, pe drumul de întoarcere acasă, un terorist ar putea să iasă din ascunziş şi m-ar putea împuşca pe treptele acelea. Mă întrebam cum aş reacţiona. Poate că mi-aş scoate pantofii şi l-aş lovi cu ei, dar, mă gîndeam eu, dacă aş reacţiona aşa, n-ar fi nici o diferenţă între mine şi un terorist. Ar fi fost mai bine să-l rog: „Bine, împuşcă-mă, dar mai întîi ascultă-mă. Ceea ce faci este greşit. Nu sînt împotriva ta ca persoană, vreau doar ca toate fetele să poată merge la şcoală“.

Nu îmi era teamă, dar începusem să verific dacă poarta era încuiată noaptea şi să-l întreb pe Dumnezeu ce se întîmplă cînd mori. Îi spuneam totul celei mai bune prietene, Moniba. Locuiserăm pe aceeaşi stradă cînd eram mici şi ne împrieteniserăm încă din şcoala primară; împărţeam totul, de la cîntecele lui Justin Bieber şi filmele din seria Twilight, pînă la cremele pentru ten. Visul ei era să devină creatoare de modă, dar ştia că familia sa nu ar fi fost niciodată de acord cu asta, aşa că le spunea tuturor că voia să se facă medic. În societatea noastră este dificil pentru femei să urmeze altă carieră decît cea de medic sau profesor, în cazul fericit în care pot să aibă o carieră. Eu eram diferită; nu mi-am ascuns niciodată dorinţa de a deveni medic, apoi, răzgîndindu-mă, dorinţa de a fi inventator sau politician. Moniba îşi dădea seama mereu cînd ceva era în neregulă. „Nu-ţi face griji“, i-am spus. „Talibanii n-au venit niciodată după o copilă.“

Cînd am fost anunţate că a sosit autobuzul, am luat-o la fugă pe scări. Celelalte fete îşi acoperiseră capul înainte să iasă şi să urce în el. Autobuzul era, de fapt, o dyna, un camion Toyota TownAce alb, cu trei rînduri de băncuţe paralele. Înăuntru se înghesuiau douăzeci de eleve şi trei profesoare. Eu mă aşezasem pe partea stîngă, între Moniba şi o fată cu un an mai mică, Shazia Ramzan, şi toate ţineam în braţe dosarele cu materialele pentru examen, iar ghiozdanele la picioare.

După aceea, totul e neclar. Îmi amintesc că în dyna era foarte cald şi transpirasem. Zilele răcoroase întîrziau şi zăpada nu se vedea decît pe vîrfurile foarte îndepărtate ale munţilor Hindu Kush. Nu existau ferestre, doar nişte folii groase de plastic, prea îngălbenite şi murdare ca să se poată vedea ceva prin ele. Nu reuşeam să zărim decît cîte un petic de cer, prin partea din spate a dynei, şi strălucirea soarelui, care la ora aceea era un glob de foc ce plutea prin praful care acoperea totul.

Îmi amintesc că autobuzul a luat-o la dreapta, ieşind de pe strada principală în dreptul punctului de control al armatei, aşa cum făcea întotdeauna, apoi a cotit pe lîngă terenul de crichet abandonat. E tot ce-mi amintesc.

În ce visasem legat de atentat, tata stătea lîngă mine în autobuz şi eram împuşcaţi amîndoi, apoi apărea o mulţime de oameni şi eu îl căutam cu disperare pe tata.

În realitate, autobuzul a fost oprit brusc. Pe partea stîngă se afla mormîntul năpădit de buruieni al lui Sher Mohammad Khan, ministrul de finanţe al primului conducător din Swat, iar pe dreapta era fabrica de snackuri. Probabil că ne aflam la mai puţin de 200 de metri de punctul de control.

Nu aveam cum să vedem ce se petrece în faţă, dar un tînăr îmbrăcat în culori deschise s-a ivit în mijlocul străzii şi a făcut semn să se oprească dyna.

— Ăsta e autobuzul şcolii Khushal? l-a întrebat pe şofer.

Lui Usman Bhai Jan i s-a părut o întrebare stupidă, pentru că numele şcolii era scris pe o latură a maşinii.

— Da, i-a răspuns.

— Am nevoie de informaţii despre unii copii, a zis bărbatul.

— Ar trebui să mergi la birou, a spus Usman Bhai Jan.

În timp ce vorbeau, un alt bărbat îmbrăcat în alb s-a apropiat de partea din spate a autobuzului.

— Uite, alt ziarist din ăla care vrea să-ţi ia interviu, a spus Moniba.

De cînd începusem să iau cuvîntul la diferite evenimente împreună cu tatăl meu, în cadrul campaniilor pentru educaţia fetelor şi împotriva celor care, asemenea talibanilor, voiau să ne ţină în continuare ascunse, mă căutau adesea jurnalişti, chiar şi străini, dar nu aşa, pe stradă.

Bărbatul purta chipiu şi părea student. A sărit înăuntru şi s-a aplecat deasupra noastră.

— Cine este Malala? a întrebat.

Nimeni nu a spus nimic, dar cîteva fete m-au privit. Eram singura care nu-şi acoperise faţa.

Atunci a ridicat un pistol negru. Am aflat mai tîrziu că era un Colt. De calibrul 45. Cîteva fete au ţipat. Moniba mi-a zis că am strîns-o de mînă.

Prietenele mele spun că a tras de trei ori, una după alta. Primul glonţ mi-a intrat prin orbita stîngă şi a ieşit prin umărul stîng. M-am prăbuşit peste Moniba, cu sîngele curgîndu-mi din ureche, aşa că celelalte două gloanţe le-au rănit pe fetele de lîngă mine. Unul dintre ele i-a atins mîna stîngă a Shaziei. Celălalt i-a trecut prin umărul stîng şi s-a oprit în braţul drept al lui Kainat Riaz.

Mai tîrziu, prietenele mi-au povestit că omului îi tremura mîna în care ţinea pistolul.

Cînd am ajuns la spital, părul meu lung şi poala Monibei erau pline de sînge.

Cine este Malala? Eu sînt Malala şi aceasta e povestea mea.

Prima parte

Înainte de venirea talibanilor

Sorey sorey pa golo rashey

Da be nangai awaz de ra ma sha mayena.

Prefer să primesc cu onoare trupul tău ciuruit de gloanţe

Decît să aflu că ai fost laş pe cîmpul de luptă.

Cuplet tradiţional paştun

1

S-a născut o fiică

În ziua cînd m-am născut, oamenii din sat au compătimit-o pe mama şi nimeni nu l-a felicitat pe tata. Am venit pe lume în zori, cînd se stingeau ultimele stele. Noi, paştunii, considerăm că e un semn bun. Tata nu avea bani pentru spital sau pentru moaşă, aşa că pe mama a ajutat-o o vecină să mă aducă pe lume. Primul copil al părinţilor mei se născuse mort, dar eu am ieşit la lumină ţipînd şi dînd din picioare. Eram fată, într-o lume unde naşterea unui băiat e sărbătorită cu focuri de armă, iar fiicele sînt ţinute ascunse, singurul lor rost fiind să gătească şi să aducă pe lume copii.

Pentru cei mai mulţi paştuni, ziua cînd se naşte o fiică e una tristă. Vărul tatălui meu, Jehan Sher Khan Yousafzai, a fost unul dintre foarte puţinii care au venit să sărbătorească naşterea mea, aducînd cu el chiar şi o sumă frumuşică de bani, drept cadou. Totuşi, a adus cu el arborele genealogic al clanului nostru, Dalokhel Yousafzai, unde figurau doar bărbaţii, pînă la stră-străbunicul meu. Tatăl meu, Ziauddin, e diferit de majoritatea bărbaţilor paştuni. A luat hîrtia, apoi a desenat ceva ce semăna cu o acadea din dreptul numelui său, iar la sfîrşit a scris: „Malala“. Vărul lui a rîs, uimit. Lui tata nu i-a păsat. Spune că s-a uitat în ochii mei după ce m-am născut şi s-a îndrăgostit imediat. Le spunea tuturor: „Ştiu că fetiţa asta are ceva special“. Chiar le-a cerut prietenilor să-mi pună în leagăn fructe uscate, dulciuri şi monede, un obicei de-al nostru numai cînd se naşte un băiat.

Am fost botezată după Malalai din Maiwand, cea mai cunoscută eroină în Afganistan. Paştunii sînt un popor mîndru, format din mai multe triburi din Pakistan şi Afganistan. Trăim la fel de secole, după un cod numit Pashtunwali, care ne obligă să fim ospitalieri cu cei ce ne vizitează şi în care valoarea cea mai de preţ este nang, onoarea. Cel mai rău lucru care i se poate întîmpla unui paştun este să-şi piardă onoarea. Ruşinea este un lucru teribil pentru un bărbat paştun. Avem o vorbă: „Fără onoare, lumea nu valorează nimic“. Ne certăm între noi şi ne învrăjbim atît de mult, încît acelaşi cuvînt – tarbur – înseamnă atît „văr“, cît şi „duşman“. Însă întotdeauna sîntem uniţi împotriva străinilor care încearcă să ne cucerească. Tuturor copiilor paştuni li se povesteşte cum Malalai a încurajat armata afgană să-i înfrîngă pe britanici în 1880, într-una din cele mai mari bătălii ale celui de-al doilea război anglo-afgan.

Malalai era fiica unui păstor din Maiwand, un orăşel din cîmpia prăfuită aflată la vest de Kandahar. Cînd era încă adolescentă, atît tatăl ei, cît şi bărbatul cu care urma să se căsătorească se aflau printre miile de soldaţi afgani care luptau împotriva ocupaţiei britanice. Împreună cu alte femei, Malalai s-a dus pe cîmpul de luptă pentru a îngriji răniţii şi a le duce apă. Văzînd că ai noştri erau aproape înfrînţi iar stegarul tocmai căzuse, şi-a ridicat vălul alb şi a păşit pe cîmpul de luptă, mergînd în fruntea soldaţilor. „Dragii mei!“, le-a strigat ea. „De n-o să vă jertfiţi viaţa în bătălia de la Maiwand, atunci sigur se va găsi cineva să vă pomenească drept simbol al ruşinii.“

Malalai a fost ucisă în luptă, dar cuvintele şi curajul ei i-au însufleţit pe soldaţi, care au întors soarta bătăliei în favoarea lor. Au nimicit o întreagă brigadă şi astfel această bătălie a rămas în istorie ca una dintre cele mai mari înfrîngeri ale armatei britanice. Afganii au fost atît de mîndri, încît, pentru a sărbători victoria, ultimul rege a construit un monument în centrul Kabulului. În liceu am citit cîteva povestiri cu Sherlock Holmes şi m-a amuzat să descopăr că Dr. Watson fusese rănit chiar în această bătălie, înainte să devină tovarăş al marelui detectiv. Malalai este Ioana d’Arc a noastră, a paştunilor. În Afganistan, multe şcoli pentru fete îi poartă numele. Dar bunicului meu, om învăţat şi credincios, din rîndul clerului din sat, nu i-a plăcut alegerea pe care a făcut-o tata. „E un nume trist, i-a spus el, înseamnă «îndurerat»“.

Cînd eram mică, tata îmi cînta un cîntec scris de Rahmat Shah Sayel, un poet renumit din Peshawar. Ultima strofă se încheie aşa:

O, Malalai din Maiwand,

Mai vino o dată, fă-i pe paştuni să priceapă cîntul onoarei.

Vorbele-ţi minunate au darul să schimbe lumea,

Te conjur, mai vino o dată.

Tata istorisea despre Malalai oricui ne trecea pragul. Îmi plăcea să-i ascult povestea şi cîntecele pe care mi le cînta, îmi plăcea sunetul numelui meu, purtat de vînt cînd era rostit.

Trăiam în cel mai frumos loc din lume. Valea mea iubită, Swat, e un paradis înconjurat de munţi, cu cascade urlătoare şi lacuri cristaline. „Bine aţi venit în paradis“, te întîmpină un semn la intrarea în vale. În trecut, Swat se numea Uddyana, „grădină“. Avem cîmpii pline de flori, livezi cu fructe delicioase, mine de smarald şi rîuri bogate în păstrăvi. Deseori Swat este numit Elveţia Orientului – aici se află chiar şi prima pîrtie de schi din Pakistan. Pakistanezii bogaţi veneau aici în vacanţă ca să se bucure de aerul curat şi de festivalurile Sufi, cu muzică şi dansuri. Veneau şi mulţi străini, cărora noi le spuneam angrezan, „englezi“, indiferent de unde erau. A venit chiar şi regina Angliei, care a stat în Palatul Alb, construit din aceeaşi marmură ca şi Taj Mahal de către regele nostru, primul wali sau „conducător“ din Swat.

Istoria noastră este la fel de neobişnuită. Astăzi Swat face parte din provincia Khyber Pakhtunkhwa, sau KPK, cum îi spun cei mai mulţi pakistanezi, dar în trecut era separat de restul Pakistanului. Era unul dintre cele trei state princiare, învecinat cu Chitral şi Dir. În perioada colonială, conducătorii noştri trebuiau să se supună britanicilor, dar îşi cîrmuiau singuri teritoriul. În 1947, cînd britanicii i-au acordat Indiei independenţa şi ţara a fost divizată, noi ne-am alăturat statului nou-creat, Pakistan, dar ne-am menţinut autonomia. Foloseam rupia pakistaneză, dar guvernul pakistanez putea interveni numai în politica externă. Wali-ul adminstra justiţia, menţinea pacea între triburile rivale şi colecta ushur – o taxă reprezentînd 10% din venit –, din care a construit drumuri, spitale şi şcoli.

Ne aflam la numai 160 de kilometri în linie dreaptă de capitala Pakistanului, Islamabad, dar păream a fi într-o altă ţară. Călătoria dura cel puţin cinci ore pe şosea, prin strîmtoarea Malakand, care seamănă cu un castron uriaş şi unde, cu mult timp în urmă, strămoşii noştri, conduşi de un predicator pe nume Mullah Saidullah (căruia britanicii îi spuneau „Fachirul Nebun“), au înfruntat armata britanică într-o bătălie dusă pe vîrfurile stîncoase ale munţilor. Printre străini era şi Winston Churchill, care a scris o carte despre lupta aceea, iar una dintre creste îi poartă încă numele, chiar dacă Churchill n-a spus lucruri prea bune despre noi. La ieşirea din strîmtoare este un altar cu acoperiş verde, în formă de dom, unde oamenii obişnuiesc să arunce monede în semn de mulţumire că au sosit cu bine.

Nici unul dintre cunoscuţii ei nu fusese la Islamabad. Înainte să înceapă problemele, cei mai mulţi locuitori ai văii, mama numărîndu-se printre ei, nu ieşiseră niciodată din Swat.

Locuiam în Mingora, cel mai mare oraş din vale – de fapt, singurul oraş. Fusese o localitate mică, dar mulţi oameni se mutaseră acolo din satele din împrejurimi, aşa că devenise aglomerat şi murdar. Avea hoteluri, colegii, un teren de golf şi un bazar renumit, de unde puteai cumpăra broderii tradiţionale, pietre preţioase şi orice îţi trecea prin minte. Rîul Marghazar şerpuieşte chiar prin mijloc, maroniu şi tulbure de la pungile de plastic şi gunoiul aruncate în el. Nu e deloc limpede, ca rîurile din regiunea deluroasă sau ca fluviul Swat, aflat chiar la ieşirea din oraş, unde mergeam în vacanţă, iar oamenii veneau să pescuiască păstrăv. Noi locuiam în Gulkada, nume care înseamnă „casa florilor“, dar care înainte se numea Butkara, „casa statuilor budiste“. În apropierea casei noastre era un cîmp presărat cu nişte ruine misterioase – statui de lei aşezaţi pe picioarele dinapoi, coloane sparte, siluete fără cap şi, cel mai ciudat, sute de umbrele din piatră.

Islamismul a fost adus în regiunea noastră în secolul al unsprezecelea, cînd sultanul Mahmud din Ghazni ne-a cotropit, venind din Afganistan, şi a devenit conducătorul nostru, dar în vremurile străvechi Swat era un regat budist. Încă din secolul al doilea aici se aflau budişti, iar conducătorii lor au cîrmuit întreaga vale pentru mai bine de 500 de ani. Călători chinezi au povestit despre cele 1.400 de mănăstiri budiste, aflate de-a lungul fluviului Swat, şi despre sunetul magic al clopotelor din temple, care răsuna în întreaga vale. Templele nu mai există de mult, dar pretutindeni în Swat, pe cîmpiile acoperite de ciuboţica-cucului şi alte flori sălbatice, găseşti vestigii ale lor. Deseori făceam picnic printre sculpturi care-l reprezentau pe Buddha şezînd cu picioarele încrucişate pe o floare de lotus. Multe poveşti spun că însuşi Buddha a venit aici fiindcă locul e atît de liniştit şi că cenuşa lui chiar ar fi îngropată undeva în vale, într-o stupă uriaşă.

Ruinele din Butkara ne păreau un loc magic, perfect pentru jocul de-a v-aţi ascunselea. Odată au venit acolo nişte arheologi străini care ne-au spus că, în vremuri străvechi, în acel loc se mergea în pelerinaj, că existau multe temple superbe, cu domuri aurite, unde erau înmormîntaţi regii budişti. Tata a scris o poezie, „Ruinele din Butkara“, care scoate la iveală perfect modul în care templul budist şi moscheea puteau fiinţa alături: „Cînd vocea adevărului se înalţă din minarete/Buddha surîde,/Iar lanţul istoriei, frînt, se reîntregeşte“.

Locuiam la poalele munţilor Hindu Kush, unde bărbaţii mergeau să vîneze ibecşi şi cocoşei aurii. Stăteam într-o casă din beton, cu un singur nivel. Pe partea stîngă, nişte trepte duceau pe acoperişul plat, destul de mare cît noi, copiii, să putem juca crichet. Era locul nostru de joacă preferat. Tata şi prietenii lui se strîngeau deseori acolo la asfinţit, să bea ceai. Uneori stăteam şi eu sus, privind fumul ce se ridica de la focurile pe care se pregătea mîncarea şi ascultînd ţîrîitul greierilor.

Valea noastră e plină de pomi fructiferi, care dau cele mai dulci smochine, rodii şi piersici, iar în grădina noastră aveam şi struguri, guave şi kaki. În curtea din faţa casei era un prun care făcea nişte fructe cu adevărat delicioase. Întotdeauna ne întreceam cu păsările să le mîncăm. Păsările adorau pomul acela. Chiar şi ciocănitorile.

De cînd mă ştiu, mamei i-a plăcut să le vorbească păsărilor. În spatele casei aveam o verandă, unde se strîngeau femeile. Ştiam ce înseamnă să-ţi fie foame, aşa că mama gătea întotdeauna mai multă mîncare, ca să le poată da şi familiilor sărace. Dacă mai rămînea ceva, hrănea păsările. În limba afgană avem nişte poezii scurte, de două versuri – tapa –, iar mama, în timp ce împrăştia orezul pentru păsări, obişnuia să cînte una: „Să nu dobori porumbeii din grădină,/Căci tu dobori unul, iar ceilalţi n-o să mai vină“.

Îmi plăcea să stau pe acoperiş, să privesc munţii şi să visez cu ochii deschişi. Cel mai înalt munte este Elum, în formă de piramidă. Pentru noi e un munte sacru şi e atît de înalt, încît întotdeauna poartă un colier de nori pufoşi. Chiar şi vara are zăpadă pe vîrf. La şcoală am învăţat că în anul 327 î.Hr., înainte chiar de venirea budiştilor în Swat, Alexandru cel Mare a invadat regiunea, cu mii de elefanţi şi de soldaţi, pe drumul de întoarcere din Afganistan către Ind. Oamenii din Swat s-au refugiat în munţi, crezînd că vor fi protejaţi de zei. Dar Alexandru era un conducător hotărît şi răbdător. A construit o rampă din lemn, de pe care catapultele şi săgeţile puteau ajunge pînă în vîrful muntelui. Apoi a urcat chiar el, ca să culeagă de pe cer steaua lui Jupiter, ca simbol al puterii sale.

Priveam de pe acoperiş cum munţii îşi schimbau înfăţişarea, cu fiecare anotimp. Toamna începea să bată un vînt rece. Iarna totul era acoperit de zăpadă şi ţurţuri prelungi, ca nişte pumnale, atîrnau de marginea acoperişului, iar nouă ne plăcea să-i dăm jos. Alergam dintr-un loc în altul, construiam oameni şi urşi din zăpadă şi încercam să prindem fulgii care cădeau. Primăvara, Swat era în întregime verde. Vîntul purta în casă flori de eucalipt, acoperind totul cu un strat alb, şi aducea mirosul înţepător al cîmpurilor de orez. Eu m-am născut vara şi, probabil, de aceea era anotimpul meu preferat, chiar dacă în Mingora verile erau dogoritoare şi uscate şi rîul răspîndea un miros urît şi greu acolo unde oamenii aruncau gunoiul.

Cînd m-am născut, eram foarte săraci. Împreună cu un prieten, tata tocmai întemeiase prima lor şcoala, iar noi locuiam într-o colibă cu două camere, chiar peste drum. Dormeam în aceeaşi cameră cu mama şi tata, iar cealaltă era pentru oaspeţi. Nu aveam baie sau bucătărie, iar mama gătea pe un foc afară şi spăla hainele la un robinet de la şcoală. Aveam tot timpul oaspeţi din sat. Ospitalitatea este foarte importantă în cultura paştună.

La doi ani după ce m-am născut, a venit pe lume şi fratele meu Khushal. La fel ca mine, s-a născut acasă fiindcă ai mei erau încă prea săraci ca să-şi permită să meargă la spital. A fost numit Khushal, la fel ca şcoala, după eroul paştun Khushal Khan Khattak, războinic şi poet. Mama îşi dorea de mult un fiu şi nu-şi putea ascunde bucuria cînd s-a născut. Mie mi se părea prea slab şi mic, ca o trestie pe care vîntul ar fi putut s-o rupă cu uşurinţă, dar era lumina ochilor mamei, ladla al ei. Mi se părea că îi face toate poftele. Tot timpul voia să bea ceai, ceaiul nostru tradiţional, cu lapte, zahăr şi cardamom, şi, pînă la urmă, chiar şi mama s-a săturat şi i-a făcut o dată un ceai atît de amar, că n-a mai cerut din nou. Mama voia să-i cumpere un leagăn nou – cînd mă născusem eu, tata nu avusese bani să cumpere aşa ceva, aşa că folosiseră unul de la vecini, vechi, din lemn, care era deja la a treia sau a patra mînă –, dar tata a refuzat-o: „Malala a crescut în leagănul ăla“, a spus el. „Aşa că şi el poate.“

Apoi, după aproape cinci ani, s-a mai născut un fiu, Atal, cu ochi strălucitori şi curios ca o veveriţă. Iar tata a spus că eram o familie completă. Trei copii înseamnă o familie mică, după standardele din Swat, unde cei mai mulţi oameni au şapte sau opt.

De cele mai multe ori mă jucam cu Khushal pentru că era doar cu doi ani mai mic decît mine, dar ne certam tot timpul. El se ducea plîngînd la mama, iar eu, la tata. „Ce-ai păţit, Jani?“, mă întreba el.

Asemenea lui, m-am născut cu articulaţii foarte mobile şi pot să-mi dau degetele peste cap. Chiar şi gleznele îmi pocnesc atunci cînd merg, ceea ce îi făcea pe adulţi să se înfioare.

Mama este foarte frumoasă, iar tata o adora şi se purta cu ea de parcă ar fi fost un vas fragil, de porţelan; n-a lovit-o niciodată, lucru deloc obişnuit pentru bărbaţii paştuni. Numele ei, Tor Pekai, înseamnă „cosiţe ca pana corbului“, deşi părul ei e castaniu. Bunicul meu, Janser Khan, asculta Radio Afganistan chiar înainte să se nască mama şi acolo a auzit numele. Eu îmi doream să mă fi născut cu pielea ei albă ca laptele, trăsături fine şi ochi verzi, dar moştenisem tenul de culoare pămîntie, nasul lat şi ochii căprui de la tata. În cultura noastră se folosesc foarte mult poreclele – cu excepţia lui Pisho, cum îmi zicea mama încă de cînd mă născusem, unii dintre verii mei îmi spuneau Lachi, care în limba afgană înseamnă „cardamom“. Celor cu pielea închisă la culoare li se spune adesea albi, iar celor scunzi le zicem înalţi. Avem un simţ al umorului cam ciudat. Lui tata i se spunea în familie Khaista Dada, care înseamnă „frumos“.

Cînd aveam vreo patru ani, l-am întrebat pe tata:

— Aba, tu ce culoare ai?

— Nu ştiu, sînt un pic alb şi un pic negru, mi-a răspuns el.

— E ca atunci cînd pui lapte în ceai, am spus.

El a rîs, dar cînd era copil era atît de ruşinat de pielea lui închisă la culoare, încît se furişa pe cîmp să-şi dea pe faţă cu lapte de bivoliţă, crezînd că aşa se va mai lumina. Abia cînd a întîlnit-o pe mama a început să se simtă în largul lui în propria piele. Faptul că o tînără atît de frumoasă îl iubea i-a dat încredere în sine.

În societatea noastră, cele mai multe căsătorii sînt aranjate de familie, dar părinţii mei s-au căsătorit din dragoste. Îmi plăcea mult să ascult povestea despre cum s-au întîlnit. Erau din sate vecine, dintr-o vale îndepărtată din nordul Swatului, numită Shangla, şi reuşeau să se vadă numai cînd tata mergea să studieze acasă la unchiul său, care era vecin cu mătuşa mea. S-au zărit destul cît să-şi dea seama că se plăceau unul pe celălalt, dar, la noi, exprimarea unor astfel de sentimente e interzisă. Aşa că tata îi trimitea poezii, pe care ea nu ştia să le citească.

— Îl admiram cît era de deştept, spune mama.

— Iar eu, cît era de frumoasă, rîde tata.

Exista însă o mare problemă. Cei doi bunici ai mei nu se înţelegeau bine. Aşa că, atunci cînd tata şi-a anunţat dorinţa de a cere mîna mamei, lui Tor Pekai, a fost clar pentru toată lumea că nici una dintre părţi n-avea de gînd să fie de acord cu căsătoria. Tatăl său a spus că e treaba lui şi a fost de acord să trimită un bărbier ca mesager, acesta fiind modul tradiţional în care noi, paştunii, procedăm. Malik Janser Khan a refuzat cererea, dar tata e un om încăpăţînat, aşa că l-a convins pe bunicul să-l trimită din nou pe bărbier. Hujra lui Janser Khan era locul unde bărbaţii se strîngeau să discute politică, iar tata era deseori prezent acolo, aşa că apucaseră să se cunoască. Tata a aşteptat nouă luni pentru ca bunicul să-şi dea acordul.

Mama se trage dintr-o familie de femei puternice şi bărbaţi influenţi. Bunica ei – străbunica mea – a rămas văduvă pe cînd avea copii mici, iar fiul ei cel mare, Janser Khan, la numai nouă ani a fost trimis la închisoare din cauza unei certe cu cineva din trib. Ca să-l elibereze, a străbătut prin munţi aproape 65 de kilometri, pînă la un văr de-al ei care putea interveni. Cred că şi mama ar face la fel pentru noi. Chiar dacă ea nu ştie să scrie şi să citească, tata îi împărtăşeşte totul, îi povesteşte cum a fost ziua lui, cu bune şi cu rele. Ea îl tachinează de multe ori şi-l sfătuieşte în legătură cu cine crede ea că-i e prieten adevărat şi cine nu, iar tata întotdeauna îi dă dreptate. Cei mai mulţi bărbaţi paştuni nu fac aşa ceva, considerînd că a-ţi împărtăşi problemele soţiei e o dovadă de slăbiciune. Cuvintele: „Îşi întreabă pînă şi nevasta!“ sînt folosite ca o insultă. Eu văd că părinţii mei sînt fericiţi şi rîd adesea. Oamenii spun că sîntem o familie minunată.

Mama e foarte credincioasă şi se roagă de cinci ori pe zi, dar nu la moschee, unde sînt primiţi doar bărbaţii. Nu priveşte cu ochi buni dansurile, spunînd că lui Dumnezeu nu îi plac, dar se bucură cînd se împodobeşte cu lucruri drăguţe, cu haine brodate, coliere şi brăţări aurii. Cred că eu am cam dezamăgit-o, pentru că semăn prea mult cu tata şi nu-mi bat capul cu haine sau bijuterii. Mă plictisesc cînd merg la bazar, dar îmi place să dansez cu colegele de şcoală, în spatele uşilor închise.

În copilărie îmi petreceam cea mai mare parte a timpului cu mama. Tata era plecat adesea, fiindcă trebuia să se ocupe nu numai de şcoală, ci şi de societăţi literare şi jirga şi, pe deasupra, făcea şi eforturi să ajute la salvarea mediului înconjurător şi în special a văii în care locuiam. Tata provenea dintr-un sat sărac, dar, prin educaţie şi datorită personalităţii lui puternice, reuşise să-şi facă un nume şi să cîştige destul cît să ne ofere un trai bun.

Oamenilor le plăcea să-l asculte, iar eu adoram serile cînd aveam oaspeţi. Ne aşezam pe podea, în jurul unei fîşii lungi de plastic pe care mama punea mîncare, şi mîncam cu mîna dreaptă, aşa cum e obiceiul la noi, formînd un fel de perişoare din orez şi carne. Cînd se însera stăteam la lumina lămpilor cu petrol, apărîndu-ne de insecte şi privind cum umbrele noastre dansează pe pereţi. Vara erau deseori furtuni cu tunete şi fulgere, care mă făceau să mă trag mai aproape de genunchiul lui tata.

Ascultam, fascinată, poveştile lui despre triburi care se războiau, conducători şi sfinţi paştuni, deseori în versuri, pe care le rostea cu voce melodioasă, uneori lăcrimînd în timp ce citea. La fel ca majoritatea locuitorilor din Swat, noi ne tragem din tribul Yousafzai. Noi, Yousafzai (ori Yusufzai sau Yousufzai, cum mai este scris numele nostru), sîntem originari din Kandahar şi sîntem unul dintre cele mai numeroase triburi paştune din Pakistan şi Afganistan.

Strămoşii noştri au venit în Swat în secolul al şaisprezecelea, din Kabul, unde ajutaseră un împărat timurid să-şi recîştige tronul, după ce propriul trib îl alungase. Împăratul i-a răsplătit cu poziţii înalte la Curte şi în armată, dar prietenii şi rudele l-au avertizat că tribul Yousafzai devenea atît de puternic, încît urma să-l detroneze. Aşa că, într-o seară, împăratul i-a invitat pe toţi şefii la un banchet, unde şi-a pus oamenii să-i masacreze în timp ce mîncau. Au fost ucişi în jur de 600 de şefi. Au reuşit să scape doar doi, care s-au refugiat la Peshawar împreună cu toţi membrii tribului. După un timp s-au îndreptat către Swat, unde intenţionau să ceară ajutor altor triburi pentru întoarcerea în Afganistan. Dar au fost vrăjiţi de frumuseţea locului, aşa c-au hotărît să se stabilească acolo, silindu-i pe ceilalţi să plece.

Tribul Yousafzai îşi împărţea pămînturile între bărbaţi. Foloseau un sistem neobişnuit numit wesh, conform căruia la fiecare cinci sau zece ani familiile făceau schimb de sate, iar terenurile din satul unde se mutau se împărţeau din nou între bărbaţii tribului, astfel încît toţi aveau parte de pămînturi aride, dar şi de altele fertile. Credeau că, procedînd aşa, evitau rivalitatea dintre clanuri. Satele erau conduse de hani, iar oamenii de rînd, meşteşugari şi muncitori, erau arendaşii lor. Îşi plăteau arenda în bunuri, de obicei cu o parte din recoltă. Îi ajutau pe hani şi la formarea unei oşti, trimiţînd un om înarmat pentru fiecare lot de pămînt. Fiecare han ţinea sute de oameni înarmaţi, pe care-i folosea atît în înfruntări, cît şi pentru a prăda satele învecinate.

Cum cei din tribul Yousafzai aflaţi în Swat nu aveau un conducător, neînţelegerile între hani şi chiar între familii erau foarte frecvente. La noi, toţi bărbaţii au puşti, chiar dacă acum nu le mai poartă cu ei, cum se întîmplă în alte regiuni locuite de paştuni, iar bunicul ne spunea poveşti despre conflicte rezolvate cu arma, de pe vremea cînd era copil. Pe la începutul secolului trecut au început să-şi facă griji în legătură cu britanicii, care controlau deja majoritatea ţinuturilor învecinate. Erau, de asemenea, sătui de vărsarea de sînge fără sfîrşit. Aşa că s-au hotărît să găsească un bărbat nepărtinitor, care să conducă întreaga regiune şi să-i ajute să-şi rezolve conflictele.

După ce au ales fără succes doi conducători, în 1917 şefii au hotărît ca un bărbat pe nume Miangul Abdul Wadood să le fie rege. Noi îl numim, cu afecţiune, Badshah Sahib; chiar dacă nu ştia deloc carte, a reuşit să instaureze pacea în întreaga vale. Să-i iei puşca unui paştun e acelaşi lucru cu a-i lua viaţa, aşa că nu se punea problema să dezarmeze triburile. În schimb, a construit forturi pe munţi şi peste tot în Swat şi a format o armată. A fost recunoscut de britanici ca şef al statului şi numit wali în 1926. El a introdus prima linie telefonică şi a construit prima şcoală primară; de asemenea, a pus capăt sistemului wesh, fiindcă migraţia continuă însemna că nimeni nu putea vinde sau cumpăra terenuri şi nimeni nu era îndemnat să construiască locuinţe mai bune ori să planteze pomi fructiferi.

În 1949, la doi ani după întemeierea statului Pakistan, a abdicat în favoarea fiului său mai mare, Miangul Abdul Haq Jehanzeb. Tata obişnuieşte să spună: „Dacă Badshah Sahib ne-a adus pacea, fiul său ne-a adus prosperitatea“. Perioada în care Jehanzeb a domnit ne pare o epocă de aur în istoria noastră. Şi-a făcut studiile la o şcoală britanică în Peshawar şi, poate şi fiindcă propriul tată nu ştia carte, avea o pasiune pentru a învăţa, aşa că a construit multe şcoli, pe lîngă spitale şi drumuri. În anii ’50 a pus capăt sistemului care presupunea plata de taxe către hani. Dar nu exista libertate de exprimare şi, cînd cineva îl critica pe wali, putea fi alungat din vale. În 1969, anul în care s-a născut tata, wali a renunţat la putere, iar noi am devenit parte din Provincia de la Frontiera de Nord-Vest, al cărei nume s-a schimbat acum cîţiva ani în Khyber Pakhtunkhwa.

Aşa că eu sînt o fiică a Pakistanului, chiar dacă nouă ne place să ne considerăm mai întîi din Swat, apoi paştuni, înainte de a fi pakistanezi.

***

Lîngă noi, pe aceeaşi stradă, locuia o familie care avea o fată de vîrsta mea, Safina, şi doi băieţi, Babar şi Basit, de vîrste apropiate de ale fraţilor mei. Jucam împreună crichet pe stradă sau pe acoperişuri, dar ştiam că atunci cînd aveam să creştem toţi se aşteptau ca fetele să stea în casă. Noi urma să gătim şi să-i servim pe fraţii şi taţii noştri. În timp ce băieţii şi bărbaţii erau liberi să meargă unde voiau, eu şi mama nu puteam să ieşim decît însoţite de vreo rudă de sex masculin, care putea fi chiar şi un băieţel de cinci ani! Aşa spune tradiţia.

Eu m-am hotărît foarte devreme că n-aveam să fiu aşa. Tata a spus întotdeauna: „Malala va fi liberă ca o pasăre“. Visam să urc pînă în vîrful muntelui Elum, ca Alexandru cel Mare, şi să ating steaua lui Jupiter şi chiar să ajung mai departe de valea noastră. Dar, privindu-i pe fraţii mei cum înălţau zmeie pe acoperiş, mînuind cu dibăcie firele şi încercînd să le doboare pe ale celorlalţi, mă întrebam de cîtă libertate putea să aibă parte o fiică.