© 2017 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6606-5

ISBN PDF: 978-973-46-6607-2

ISBN print: 978-973-46-6574-7

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © nuvolanevicata/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

SORIN MITU este profesor şi director al Departamentului de Istorie Modernă la Universitatea „Babeş-Bolyai” din Cluj, specializat în istoria Transilvaniei, imagologie comparată şi studiul naţionalismului. Predă cursuri în domeniul Istoriei, Relaţiilor Internaţionale şi Studiilor de Securitate. A publicat peste 30 de cărţi, apărute la edituri din România, Ungaria, Germania, Spania şi Canada, printre care se numără: Geneza identităţii naţionale la românii ardeleni (1997), National Identity of Romanians in Transylvania (2001), Die ethnische Identität der Siebenbürger Rumänen (2003), Building Identities in Transylvania. A Comparative Approach (2014), La Historia de Asia moderna (2014), Identităţi moderne în Transilvania (2016). De acelaşi autor, la Editura Polirom au apărut: Transilvania mea (2006, 2013), Ungurii despre români. Naşterea unei imagini etnice (2014). Lucrările sale au fost recenzate în reviste cum ar fi American Historical Review, Slavic Review, The Slavonic and East European Review, Nations and Nationalism, Nationalities Papers, Millenium. Journal of International Studies, Jahrbücher für Geschichte und Kultur Südosteuropas, Zeitschrift für Siebenbürgische Landeskunde, Sehepunkte. Rezensionsjournal für die Geschichtswissenschaften, Südost-Forschungen, Südosteuropa Mitteilungen, 22, Dilema, Observator Cultural, Dilemateca. A fost editorialist la ziarul Cotidianul şi este contributor invitat al revistei de cultură şi gândire strategică Sinteza.

Cuvânt înainte

Historia magistra vitae, repetă şi astăzi unii dascăli de modă veche, pe care nu prea îi mai bagă nimeni în seamă, încercând astfel să-şi ascundă modestia intelectuală după nişte maxime latineşti pe care în zilele noastre oricine poate să le pescuiască de pe net şi să le introducă apoi pe Google translate, dacă nu le înţelege prea bine. „Cei care uită trecutul sunt condamnaţi să îl repete”, spunea filosoful american George Santayana, al cărui aforism subliniază mai curând incapacitatea noastră de a învăţa din lecţiile istoriei. În schimb, deviza favorită a lui Marx pe această temă era „să ne despărţim de trecut râzând”, ceea ce sugerează o relaţie mult mai relaxată cu istoria. Şi tot el mai zicea, avându-i în minte pe Napoleon cel Mare şi pe nepotul său cu barbişon, că „istoria se repetă, prima dată ca tragedie, iar a doua oară ca farsă”.

Acestea sunt cele trei modalităţi esenţiale de valorizare a istoriei, împărtăşite în exclusivitate sau în cele mai diferite dozaje de întreaga societate. O venerăm ca pe o icoană, ne temem de avertismentele ei sumbre, o ignorăm şi o lăsăm în urmă, iar uneori ne smulge chiar zâmbete. Sunt trei atitudini pe care le veţi regăsi şi în această carte, motiv pentru care are ca subtitlu „Istorii, analize, satire”. Adică rememorare, critică şi detaşare, ba chiar şi un strop de umor, pentru că ridendo castigat mores. Şi toate acestea desfăşurate, după cum am promis, de la Burebista la Iohannis, uneori chiar mai de demult şi mai de departe.

Dar în pofida titlului său, volumul pe care îl aveţi în faţă nu este o carte de istorie, ci una despre istorie. Mai precis, este o carte care încearcă să surprindă modul în care istoria interacţionează cu prezentul. Nu demult, antropologul Vintilă Mihăilescu ne propunea o „antropologie publică”¹, menită să pună cercetarea socială în dialog cu problemele actualităţii, transformând-o astfel într-un instrument de lectură critică a realităţii noastre cotidiene. La rândul meu, vă invit să faceţi cunoştinţă cu „istoria publică”: o formă de analiză a problemelor contemporane care pleacă dinspre trecut.

În principiu, oricare publicist şi, până la urmă, fiecare intelectual face cam ceea ce fac şi eu în paginile de mai jos: îşi dă cu părerea despre ceea ce se întâmplă în jurul său, încercând astfel să contribuie la o mai bună înţelegere a lumii în care trăim. Ceea ce poate să întreprindă în plus autorul acestui op este să aducă în faţa cititorilor săi expertiza profesională deţinută de o persoană care îşi câştigă existenţa citind, scriind şi predând istorie – multă, puţină, câtă o fi ea –, pentru a comenta, analiza şi interpreta ceea ce se întâmplă în jurul nostru. Ca urmare, în această carte va fi vorba despre câteva dintre problemele „fierbinţi” ale României şi ale lumii contemporane, văzute însă de un istoric. Dacă sunteţi curioşi să aflaţi la ce încheieri ne poate conduce o asemenea perspectivă, este cazul să întoarceţi filele pe care le aveţi în faţă.

„Trăim în România şi asta ne ocupă tot timpul”, spunea un alt autor de maxime şi cugetări, al cărui nume pe moment îmi scapă. Într-un fel, e adevărat. Pentru mulţi dintre noi, contururile rotunjite ale patriei care ne-a adăpostit pe toţi de-a lungul veacurilor, de la Burebista la Iohannis, constituie cadrul de referinţă fundamental, singurul care ne interesează cu adevărat, pentru că aici ne luăm salariul, aici ne creştem copiii şi aici ne enervăm uitându-ne la televizor (ce-i drept, dacă stăm suficient de bine cu banii, nu ne vom petrece tot aici şi concediul). Din asemenea motive, mă voi referi în această carte în primul rând la România şi la problemele ei, revărsate dinspre trecut spre viitor: societatea, cultura şi politica românească (în această ordine) fac obiectul reflecţiilor şi comentariilor mele.

Pe de altă parte, formula preopinentului meu neidentificat nu mi se pare întru totul potrivită, mai ales în lumea fără frontiere care ne despresoară tot mai mult în zilele noastre. Nu avem nicio şansă să înţelegem cu adevărat cum a arătat, cum arată şi cum va arăta ţărişoara noastră dacă nu o plasăm într-un context internaţional şi dacă nu o comparăm, în fiecare clipă şi la fiecare parametru, cu prietenii şi rivalii ei, cu vecinii de aproape sau de departe. Este România altfel? – ne putem frământa, în mod legitim, împreună cu profesorul Boia. Dar pentru a răspunde în mod adecvat la această interogaţie, e bine să ne punem şi întrebarea Alinei Mungiu-Pippidi: este oare şi Rwanda altfel?

Majoritatea textelor reunite în acest volum au apărut în revista Sinteza pe parcursul ultimilor trei ani. Ca urmare, ele nu ar fi fost scrise în absenţa acestui imbold amical, pentru care rămân profund îndatorat. Fără îndoială, după cum se spune într-o asemenea prefaţă, răspunderea îmi aparţine, iar dacă veţi găsi lucruri demne de interes în această carte, meritul este al Sintezei, pentru că m-a provocat să le scriu; dar dacă n-or să vă placă, numai eu trebuie să îndur ponoasele, iubiţi cititori, în faţa domniilor-voastre. În orice caz, îmi face mare plăcere să îi mulţumesc aici colegului Vasile Dâncu, pentru că, deşi este un intelectual cu vederi de stânga, a găzduit în paginile revistei pe care a fondat-o un contributor ale cărui opinii trag îndeobşte mai spre dreapta. În al doilea rând, toată gratitudinea mea se îndreaptă spre Caius Chiorean, talentatul redactor-şef al Sintezei, cel care a citit primul tot ce am scris şi ale cărui reacţii pozitive, de multe ori entuziaste, au reprezentat pentru mine, un nebăutor de cafea, stimulentul perfect. Lui se pare că textele mele i-au plăcut, mie, ca întotdeauna, mi-a făcut o plăcere enormă să le scriu şi să le rotunjesc în cartea de faţă. Dacă şi dumneavoastră, lectorii mei exigenţi, vă vor inspira un gând bun, voi fi cel mai fericit autor!

1. Vintilă Mihăilescu, Scutecele naţiunii şi hainele împăratului. Note de antropologie publică, ed. a II-a adăugită, Polirom, Iaşi, 2013.

I

Ardelenisme

1

Transilvania în politica României: de la Burebista la Iohannis (cu escală pe aeroportul „Avram Iancu”)

Pentru România, din 1918 încoace, Transilvania a fost o podoabă numai bună de pus în vitrină. Nu atât pentru a fi arătată străinilor – deoarece, la modul declarativ, nouă nu ne place să ne vindem ţara –, ci în primul rând pentru a contribui la fortificarea orgoliului nostru naţional, afectat mereu de o imagine de sine negativă. Prin calităţile sale intrinseci, prin poziţionarea sa în Europa, prin peisajul specific, prin istorie, tradiţii şi alte resurse simbolice, Transilvania are multe de oferit României, în vederea completării fericite a unui profil de ţară.

Orice specialist în advertising are la îndemână o paletă foarte largă de opţiuni, dacă este plătit să vândă imaginea acestui colţ de lume într-un mod cât mai profitabil. Pe mine, care iubesc acest loc, care îi aparţin – în plus, consider că locul cu pricina îmi aparţine în egală măsură –, mă cam enervează să-i văd imaginea scoasă în acest fel la mezat, pe motiv că trăim în minunata epocă a comunicării, iar dacă nu eşti în reţea, nu exişti. Nu vreau să văd Transilvania pe Facebook – şi ăsta e unul dintre motivele pentru care nu îmi fac cont –, deşi e limpede că multă lume postează la greu imaginile iconice ale ţinutului de peste păduri, mulţi dau like-uri şi le sharuiesc cu frenezia specifică interacţiunilor virtuale.

Transilvania 3 în 1:
occidentalism şi diversitate

După toate probabilităţile, cel mai preţios dar oferit României de Transilvania este aşezarea ei ceva mai la apus. Mai la apus faţă de Dorohoi şi Călăraşi (Bucureştiul este totuşi situat cu aproape două minute longitudinale mai la vest decât Târgu Secuiesc), dar e bine şi atâta, dacă nu suntem traversaţi de Alpi şi nu avem ieşire la Atlantic sau măcar la Adriatică…

Fără îndoială, românii (nu chiar toţi, dar asta-i situaţia) se identifică prin confesiunea lor ortodoxă, ceea ce îi face răsăriteni. Lucru pe care l-a sesizat – cu mare sagacitate, ce să spun – şi regretatul Huntington. Românii apreciază, de asemenea, atunci când e cazul, pitorescul balcanic-oriental, mai ales sub raport estetic, începând cu Mateiu Caragiale şi terminând cu Ion Barbu, Eugen Barbu sau Mircea Cărtărescu. Le place uneori să se vadă (şi chiar să se legene) ca o punte între Orient şi Occident, imagine pe care au cultivat-o cu sârg şi alţi balcanici sau central-europeni. Totuşi, de fiecare dată când dinspre răsărit se profilează ameninţători sciţii, tătarii, sovieticii sau omuleţii verzi ai lui Putin, românii se întorc cu faţa spre Occident, spre Roma, Paris, Bruxelles ori Washington. Iar Transilvania şi punctul de frontieră de la Nădlac (pe unde ne vin şi gazele din Marea Nordului) redevin, în asemenea situaţii, legătura noastră nemijlocită cu Europa, cordonul ombilical menit să ne salveze de barbaria răsăriteană, care nu ne mai place.

Al doilea dar special pe care Transilvania îl oferă zilnic patriei-mume române este diversitatea ei culturală – „multiculturală”, cum se spune astăzi, pentru a aplica o etichetă ideologică unei realităţi vechi de când lumea. Dar acest cadou, chiar dacă nu este unul otrăvit (decât pentru unii), implică o serie de provocări şi responsabilităţi speciale. Convieţuirea cu alţii, în mediu concurenţial, te obligă la mai mult şi, dacă reuşeşti să faci faţă situaţiei, te ajută să evoluezi, îţi oferă şi alte modele, te mai scoate din iluzia autoreflectării narcisiste în oglinda propriului specific naţional. Diversitatea poate să genereze însă şi dificultăţi majore, după cum tot vedem în lumea de astăzi, dacă nu reuşeşti să te înţelegi în condiţii civilizate cu partenerul tău de multiculturalism. Iar vina pentru această situaţie poate să fie doar a uneia dintre părţi (dar care să fie aceasta?), a amândurora (cel mai frecvent, pentru că nimeni nu e sfânt), iar uneori chiar a unor conjuncturi externe sau a unor terţi. De exemplu, aşa ceva s-a întâmplat atunci când Antanta şi americanii au câştigat Primul Război Mondial, ceea ce le-a permis românilor să-şi valorifice avantajul demografic, sau când Hitler, Mussolini şi Stalin au redesenat de câteva ori frontierele externe ori chiar pe cele interne, administrative, ale Transilvaniei.

Transilvania despre care vorbim noi astăzi, dominată numeric de români şi considerată parte a unei Românii care ar fi existat dintotdeauna, nu este însă decât una dintre feţele lucitoare ale unui diamant multifaţetat. Istoriceşte vorbind, această provincie îndepărtată şi pitorească a Europei are o structură similară cu cea a unui pliculeţ de cafea solubilă: Transilvania a fost şi mai este încă, la nivelul memoriei istorice, o entitate 3 în 1 (cel puţin), fiind considerată o vatră strămoşească, un leagăn şi o patrie, în egală măsură, dar în modalităţi profund diferite, de către români, maghiari şi saşi.

Maghiarii sunt încă prezenţi, în număr semnificativ, în munţii păduroşi ai Secuimii, ca şi în câteva oraşe cu clădiri în stil eclectic sau Secession, edificate în timpul regimului austro-ungar (din păcate – ar putea comenta, cu siguranţă, câţiva glumeţi mai siniştri de pe net, chiar dacă să spui aşa ceva nu e frumos şi e politically incorrect). Saşii, în schimb, plus şvabii bănăţeni, ei chiar nu mai sunt, aproape deloc. Doi laureaţi ai premiului Nobel, Herta Müller şi Stefan Hell, ieşiţi din rândurile celor pe care tocmai i-am amintit, se numără printre cei care au lăsat Banatul în urmă.

Până de curând, saşii ardeleni nu mai erau reprezentaţi în patria lor transilvană, aproape în exclusivitate, decât de umbrele strămoşilor care au ridicat cândva burgurile de piatră ale Transilvaniei. Iar în locuinţele lor părăsite s-au aşezat adeseori alţi concetăţeni de-ai noştri, de limbă romanes – care au hălăduit şi ei de multe secole prin Transilvania, alături de noi, câştigându-şi traiul amărât ca spălători de aur, ursari, lingurari sau spoitori (uneori şi ca ciorditori, afirmă unele documente săseşti medievale; dar să nu le luăm în seamă, căci sunt tendenţioase – cam aşa spuneau şi despre valahi).

Însă din toamna anului 2014, o ironie extraordinară a istoriei a permis propulsarea unui burgmeister sibian – aidoma rachetelor interplanetare proiectate cândva de sasul Hermann Oberth – în fotoliul prezidenţial de la Bucureşti. Asta, da, revanşă istorică!

Baci ardeleni la Bucureşti

În acest fel, Transilvania a ajuns să dea pentru întâia oară României un adevărat şef de stat, în persoana unui reprezentant al celei mai „apusene” componente ale sale (dacă nu îl socotim şef de stat şi pe dr. Petru Groza, preşedintele Prezidiului Marii Adunări Naţionale în perioada 1952-1958, când statul român era condus însă, de facto, de Gheorghe Gheorghiu-Dej, în calitate de prim-secretar al PMR).

Ce şi-au spus românii? Dacă tot este să nu mai fie un „mitíc”, atunci să fie chiar sas, ca să ştim de-o treabă! Dacă bunul Dumnezeu are cumva, în Ceruri, un departament care se ocupă cu problemele Transilvaniei, atunci e limpede că de acolo a fost influenţat rezultatul alegerilor prezidenţiale, cel mai probabil prin intermediul românilor din diaspora şi, posibil, cu sprijinul discret al Preafericitului Daniel¹.

Inspirată de porunca divină, care le-a cerut românilor, încă o dată, să se lepede de fanariotism şi de bacşiş, România s-a întors din nou cu faţa spre Soare-Apune şi a rugat Transilvania să o miluiască cu un Preşedinte, din cea mai neaoşă stirpe dacică şi carpatină. După cum specialiştii în istoria istoriografiei ştiu prea bine, iar publicul larg nici nu are habar, saşii au afirmat încă din secolul al XVII-lea, sus şi tare, că ei sunt adevăraţii urmaşi ai dacilor şi cei mai vechi locuitori ai Transilvaniei. Aşa că, în lumina acestei vechi tradiţii istorice, preşedintele Iohannis poate fi considerat, fără probleme, succesorul legitim – şi, să sperăm, la fel de glorios – al lui Burebista şi Decebal.

Rămâne de văzut cât de frumos vor cânta poeţii dâmboviţeni domnia lui peste veacuri, în condiţiile în care cam toţi ardelenii care au avut ocazia să guverneze pe la Bucureşti, până acum doar în calitate de prim-miniştri, nu au reuşit să lase o impresie prea grozavă printre urmaşii ciobanului Bucur (sau ai altor ciobani, cu nume de origine cumană, dar cu gândire mioritică). De regulă, premierii transilvani au reuşit să îi enerveze pe bucureşteni (şi nu numai pe ei, până la urmă) cu apucăturile lor mai domoale, mai puţin agitate, de oameni de la munte. Plusul lor de consecvenţă, moderaţie sau seriozitate (doar o picătură, să ne înţelegem, n-au dat nici ei pe dinafară, că doar de la Râm ne tragem cu toţii, în pofida unor diferenţe şi stereotipii regionale) se pare că i-a făcut antipatici.

Aşa a păţit Victor Ciorbea (care le-a fost bucureştenilor şi vornic de târg), despre care se spune că ţinea şedinţe de guvern interminabile, spre disperarea miniştrilor săi; sau Emil Boc, acuzat că n-a ieşit din cuvântul baciului-senior constănţean, cu o cuminţenie inspirată parcă din filosofia lui Blaga. Ce să mai spunem despre Iuliu Maniu, care nu s-a înţeles nici cu liberalii bucureşteni, nici cu Carol al II-lea şi pe care comuniştii l-au socotit cel mai periculos inamic politic, motiv pentru care i-au şi făcut de petrecanie până la urmă, deşi nu era decât un bătrânel venerabil. În mod curios, Alexandru Vaida-Voevod a scăpat ceva mai ieftin, murind în 1950, în arest la domiciliu. El a fost unul dintre politicienii ardeleni care, după 1918, îi va judeca pe regăţeni în termenii cei mai aspri, afirmând, printre altele, că „unirea noastră cu România veche nu putea să urmărească în niciun caz scopul ca noi, dincolo, cu cultura noastră vest-europeană, să devenim precum cei de aici: un morman de mizerie bucureşteană! Aici te afli în mizerie, nu eşti nici măcar în Balcani, ci în Asia²!”.

Iar patriarhul Miron Cristea ori poetul Octavian Goga s-au remarcat, ca premieri, mai mult în calitate de gropari ai fragilei noastre democraţii interbelice, asaltată de tentaţiile autoritarismului, la modă pe atunci în întreaga Europă.

Petru Groza a făcut şi el o figură aparte la Bucureşti, de data aceasta printre ceilalţi bandiţi din guvernele comuniste, cu trecutul său de ministru burjui şi cu apucăturile sale sibarite, de profitor cinic al democraţiei populare.

L-aş mai putea adăuga aici, doar ca să lungesc o listă de altminteri foarte scurtă, pe Mihai Răzvan-Ungureanu, care a făcut de asemenea notă discordantă în masa politicienilor dâmboviţeni, măcar prin calibru intelectual, motiv pentru care nu a rezistat în fruntea guvernului mai mult de 78 de zile. Desigur, el este cât se poate de moldovean (chiar dacă unul total lipsit de acşient), dar numele său de familie indică, fără putinţă de tăgadă, origini ardeleneşti. Pe deasupra, ştie şi ungureşte!

În fine, din noiembrie 2015, inventarul celor mai iubiţi prim-miniştri ardeleni s-a îmbogăţit cu Dacian Julien Cioloş, iar din ianuarie 2017 cu bănăţeanul Sorin Grindeanu…

Iancule mare…

Pe când scriam de zor aceste rânduri, parcă tocmai pentru a ilustra în modul cel mai elocvent locul pe care îl ocupă Transilvania în politica de la Bucureşti, parlamentul României mi-a sărit în ajutor, oferindu-mi una dintre pildele sale nemuritoare.

Am aflat, aşadar, că a doua zi după ce românii tocmai îl sărbătoriseră pe Dragobete, Camera Deputaţilor l-a înaintat pe Avram Iancu la gradul de Erou al Naţiunii Române, cu o zdrobitoare majoritate de voturi³. Se pare că doar UDMR-ul s-a abţinut de la vot, exprimându-şi nu ştiu ce dubii şi ratând astfel şi el ocazia de a-şi vedea de treabă, într-o materie care, după umila mea părere, chiar nu avea ce să caute pe agenda de lucru a unui for legislativ dintr-o ţară europeană.

Avram Iancu este cu adevărat, pentru mulţi români, printre care am onoarea să mă prenumăr, cel mai îndrăgit erou naţional, o figură care nu se va şterge aşa uşor din memoria noastră istorică. Poate chiar niciodată, cum spun cântecele naţionale, deşi astăzi nimeni nu prea mai gândeşte pe termen atât de lung. De asemenea, pentru mulţi maghiari – de astăzi sau chiar din timpul revoluţiei de la 1848 –, el a fost şi este eroul românilor şi poate fi privit cu respect din acest motiv, chiar dacă maghiarii, ca naţiune, îşi au, desigur, proprii lor eroi, dintre care unii s-au luptat cu moţii lui Iancu. Şi englezii au ars-o pe rug pe Ioana d’Arc, dar acesta nu este un motiv pentru ca astăzi să mai aibă ceva de împărţit cu francezii.

Iar dacă există şi cetăţeni care nu îi respectă pe Iancu, pe Kossuth sau pe Fecioara din Orléans, fie ei maghiari, români sau englezi, aceasta este problema lor personală şi, până la urmă, au şi ei dreptul la opinie şi la liberă exprimare, inclusiv în această chestiune, ca şi în oricare alta. Desigur, m-aş bucura să şi-l exercite cu decenţă, pentru că nu este neapărată nevoie să ne batem joc zilnic de profetul Mahomed, sau de oricine altcineva, doar ca să ne aflăm în treabă. Dar, repet, până la urmă aceasta este o chestiune de opţiune personală, pentru că eroii naţionali, ca şi zeii, sunt adoraţi în devălmăşie. Ei fac obiectul credinţelor sau necredinţelor noastre, ale tuturor, şi nicio instituţie pământeană nu are dreptul să ne explice cum să credem, cum să iubim sau cum să urâm. Şi cu atât mai puţin să ne impună acest lucru printr-o lege!

Cu atât mai mult, parlamentul de astăzi al României, o instituţie creditată în sondajele de opinie cu o rată de încredere de nouă procente şi de la care aşteptăm cu totul altceva decât lecţii de patriotism şi declaraţii patetice, chiar ar fi fost mai bine să-l lase în pace pe Avrămuţ al nost’ şi să-şi vadă de mizeriile sale politice cotidiene. Ar fi fost de o mie de ori mai potrivit să permită începerea urmăririi penale în cazurile atâtor infractori prezumtivi pe care i-a protejat, decât să întineze memoria unui personaj care chiar este drag multor români, bălăcărindu-i numele prin sălile bântuite ale palatului lui Ceauşescu. Este ruşinos că aceleaşi mâini care au votat de atâtea ori hotărâri mai mult decât discutabile s-au găsit acum să se ridice în cinstea lui Iancu, ca să-şi mai spele din păcate.

…bravule tare…

„Dar lăsaţi măcar strămoşii ca să doarmă-n colb de cronici;/ Din trecutul de mărire v-ar privi cel mult ironici” – scria cândva Eminescu, un alt personaj angajat fără voie în reclamele electorale ale unor indivizi care n-au mai citit un vers de pe băncile şcolii primare. Nu vreau să exprim opinii partizane într-un caz care priveşte întregul parlament al României şi nu am nimic de împărţit cu politicienii liberali de astăzi, pe care i-am votat în destule rânduri, în diferitele lor întrupări partinice, electorale şi ideologice. Dar dacă tot v-aţi vârât ca musca în lapte în zerul nostru ardelenesc, ar fi bine să vă reamintiţi că ipochimenii pe care Eminescu îi soma să-i mai lase pe strămoşi în pace erau tot politicieni liberali, chit că respectivii, cel puţin, au trăit şi au activat într-o epocă de frumoasă dezvoltare a României: „Au de patrie, virtute, nu vorbeşte liberalul?”.

Nu a fost suficient că Gheorghe Funar l-a înălţat pe Iancu în vârful unui monument atât de dizgraţios, încât a ajuns să fie luat peste picior până şi de Corneliu Vadim Tudor, care spunea că, în acest fel, fostul său coleg de partid şi-a bătut joc de clujeni? Chiar era necesar să i se ridice încă un piedestal asemănător, şi nu din bronz, ci din cuvinte goale şi din articole legislative? Credeţi-mă, vă rog, pe baza brumei de competenţă pe care oi fi având-o ca modest istoriograf al Transilvaniei, că lui Iancu, aşa cum îl cunoaştem din mărturiile vremii sale, nu i-ar fi plăcut nici să-şi vadă statuia cocoţată pe stâlp şi nici numele vânturat prin gazete. Nu i-ar fi plăcut să fie nici nume de aeroport şi nici de sucursală bancară. Şi pentru că şi noi, ardelenii, putem glumi cu cele sfinte (inclusiv dacă sunt ale noastre, nu doar ale altora) fără să le scoatem însă din suflet, amintesc aici că un amic istoric, mare cunoscător şi preţuitor al trecutului românilor ardeleni, îmi spunea că s-a mirat foarte când a aflat că unitatea de pompieri clujeană a primit şi ea numele lui Iancu: el ştia că acesta obişnuia mai degrabă să pună foc, decât să stingă incendiile…

În orice caz, ştim sigur că Iancu a refuzat să se întâlnească până şi cu Franz Joseph, cu drăguţul de împărat, când acesta a venit în vizită în Apuseni. Şi împăratul de la Viena chiar era cineva! Ne putem imagina cam ce părere şi-ar fi făcut Crăişorul Munţilor despre lacrimile patriotice ale deputaţilor de astăzi!

I-ar fi plăcut lui Iancu – şi dovadă stau şi faptele şi vorbele lui, atâtea câte ni s-au păstrat transmise în scris – să vadă un Ardeal în care românii sunt trataţi în mod echitabil, se bucură de drepturi politice, au scăpat de sărăcie şi trăiesc în pace şi bună înţelegere cu fraţii lor maghiari din Transilvania, aşa cum i-a numit mereu pe cei cu care s-a şi bătut, dacă a fost cazul. Chiar nu este nevoie să-l glorifice nimeni pe Avram Iancu în parlamentul de la Bucureşti, într-un oraş în care el n-a pus piciorul niciodată. El este erou, în primul rând pentru moţi, pentru ardeleni şi pentru toţi românii, la Vidra, la Zlatna, la Cluj, la Târgu-Mureş, la Blaj, la Alba, la Abrud, la Câmpeni sau la Ţebea, peste tot unde amintirea chiar i se mai păstrează, în inimile oamenilor, şi nu în texte meşteşugite.

…cu noi să fii!

Fără îndoială, Avram Iancu nu este doar al ardelenilor, ci al tuturor românilor. Dar, ca orice erou, el este „al nostru”, al societăţii civile, al oamenilor de rând şi al istoricilor. În niciun caz nu este al politicienilor, care nu au voie să intre cu bocancii pe terenul sensibil al memoriei colective şi cu atât mai puţin să ne-o confişte. Dacă nutresc şi ei un simţământ pentru Iancu, e foarte bine, să meargă şi ei la Ţebea, să se închine, dar nu atunci când sunt ziariştii cu reflectoarele pe ei, la parastase mediatice, ci doar atunci când simt ceva, dacă simt, în adâncul sufletului. Iar dacă sunt cu adevărat patrioţi, să-şi arate patriotismul făcând ceva util pentru România contemporană, şi nu pentru strămoşii de alaltăieri, care nu au nevoie chiar deloc de politicienii de astăzi. Ei merită recunoştinţa generaţiilor viitoare, dacă acestea mai sunt în stare să le-o arate, dar nu pot intra în atenţia politicienilor şi parlamentarilor decât dacă aceştia se manifestă în calitate de persoane private. Dacă, prin absurd, asemenea aspecte ar intra în aria de competenţă a politicului, ar fi mai utilă adoptarea unei legi prin care parlamentarilor să li se interzică gestionarea trecutului, fiind îndrumaţi, totodată, să se ocupe cu administrarea prezentului, un domeniu în care li s-au atribuit într-adevăr nişte responsabilităţi importante, pe care ar face bine să le onoreze⁴.

Când Transilvania s-a măritat cu România, i-a adus acesteia ca zestre o bogăţie nesfârşită de bunuri simbolice: eroi, tropisme geostrategice, geografii culturale, tradiţii, valori, atitudini morale… În politica unei ţări democratice însă, ea nu poate furniza decât nişte contingente de alegători oarecare, cu un profil care se topeşte până la urmă în medii statistice, precum şi câţiva indivizi mai deosebiţi ieşiţi din rândurile acestora, cu calităţile şi defectele lor omeneşti, sortiţi uneori – să sperăm, cât mai des, pentru că e reconfortant să credem în ai noştri – să conducă întreaga ţară. Ca şi locurile în care s-au născut, oamenii aceştia – aşa cum spunea unul dintre ei – au totuşi un stil al lor, specific şi diferit. Fiecare cu stilul lui…

1. În ziua alegerilor prezidenţiale, 16 noiembrie 2014, patriarhul Daniel a afirmat, într-o predică: „În istoria poporului român… adesea Dumnezeu a lucrat chiar şi prin oameni străini de neamul nostru”.

2. Raymund Netzhammer, Episcop în România. Într-o epocă a conflictelor naţionale şi religioase, vol. II, Editura Academiei, Bucureşti, 2005, p. 1062.

3. Proiectul de lege a fost votat în data de 25 februarie 2015.

4. La 18 martie 2015, preşedintele Klaus Iohannis a cerut parlamentului să reexamineze legea privind conferirea titlului de „Erou al Naţiunii Române” lui Avram Iancu. După un an şi jumătate de matură reflecţie şi în prag de alegeri, la 7 noiembrie 2016, Camera Deputaţilor a respins cererea de reexaminare a preşedintelui şi a aprobat proiectul de lege în cauză.