Massimo Vacchetta con Antonella Tomaselli, 25 grammi di felicità

Copyright © 2016 Sperling & Kupfer Editori S.p.A.

All rights reserved

© 2018 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7304-9

ISBN PDF: 978-973-46-7305-6

ISBN print: 978-973-46-7141-0

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Enrico Chiavassa

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MASSIMO VACCHETTA trăiește la Novello, în provincia Cuneo. De peste douăzeci de ani lucrează ca veterinar specializat în bovine. Acum doi ani a deschis Centrul de reabilitare pentru arici La Ninna, o filială a Centrului de reabilitare a animalelor sălbatice (CRAS) din Bernezzo. Massimo este şi președintele asociației La Casa dei ricci, care are scopul de a proteja aricii şi natura.

ANTONELLA TOMASELLI colaborează la săptămînalul Confidenze tra amiche (Mondadori) şi la blogul literar pentru iubitorii de animale ioleggoconjoy.com. Animalele şi natura sînt pasiunile sale. Este președinta onorifică a Societății italiene de iubitori de cîini Yorkshire Terrier. A scris numeroase cărți despre diferite rase de cîini şi articole publicate în reviste de profil.

Introducere

Paginile care vă așteaptă spun o poveste întru totul adevărată. Aceea a lui Massimo Vacchetta şi a aricilor săi. L-am întâlnit pe Massimo întâmplător – dar cine știe, poate că nimic nu e întâmplător – şi pe loc mi-am dorit să scriu despre el. Despre lumea aricilor pe care i-a salvat şi despre Centrul de reabilitare La Ninna. Am scris despre el pentru un săptămânal cu care colaborez: Confidenze tra amiche (Mondadori).

Am condensat povestea lui în două pagini, iar cititorilor le-a plăcut mult.

Apoi editura Sperling & Kupfer mi-a făcut o propunere: „Vrei să scoatem o carte despre asta?“. Şi iată cartea. Massimo mi-a povestit totul la telefon, vreme de ore, zile, săptămâni, luni în șir. Iar eu ascultam. Pe când îmi vorbea, se ocupa de aricii săi. Chiar așa, pentru că nu avea mult timp la dispoziție. Eu ascultam şi atâta tot. Cu atenție, ca să nu-mi scape ceva. Nici măcar cuvintele nespuse. Şi mai ales emoțiile, cu toate luminile şi umbrele lor, din dorința de a le transmite mai apoi cititorilor. Încercând să nu folosesc, nici măcar inconștient, vreun filtru al meu. Cu toate că nu se poate să faci asta sută la sută: uneori, pe ascuns, inima scrie singură, fără să-ți dai seama.

Şi eu iubesc animalele de când eram mică. La fel şi soțul şi fiul meu. Avem patru câini: Luna, Mare, Blu şi Mostrilla. Şi o pisică rozalie care ne vizitează zilnic şi mai stă pe la noi. Vrăjiți, o primim mereu cu brațele deschise. O cheamă Pimky. Apoi avem cincisprezece pești roșii într-un lăcușor construit pentru ei. S-au pripăşit în el şi niște broaște. În fiecare vară umplu văzduhul cu orăcăielile lor.

În schimb, nu am văzut niciodată arici în grădina noastră, deşi știm sigur că noaptea se fugăresc prin ea.

Dar să revenim la Massimo. Orice om de pe pământ este unic. Ei bine, Massimo e şi mai şi. De la o poveste la alta, m-am pomenit gândindu-mă că el nu va îmbătrâni în veci. Fiindcă are sufletul unui poet care își păstrează ochii de copil. De aceea reușește să vadă frumusețea acolo unde alții n-o văd. Așa este el, după cum veți citi. Sentimental şi visător. Cu greșelile şi fragilitatea lui, pe care nu le ascunde. Cu zbuciumul său. Cu durerile sale. Cu bucuriile sale. Cu incertitudinile şi certitudinile sale. Şi cu dorința sa de a acționa şi de a dărui, care e de neoprit. Cel puțin atâta vreme cât un mic arici uitat de toți are nevoie de el. Cel puțin toată viața.

Antonella Tomaselli

1

Mai 2013. Era în miezul unei primăveri dezlănțuite. O primăvară care trecea însă pe lângă mine. Sau care, cu tonurile şi parfumurile ei puțin șterse, părea că pășește pe un alt drum. Pradă grijilor mele, nici n-o vedeam.

În mine ardea nevoia de a face o schimbare. Dorința de a-mi urma visurile încă nu pierise. În ciuda a tot şi a toate. În ciuda rănilor dobândite şi a bătăliilor pierdute.

Mi-am dat la o parte părul de pe frunte, parcă pentru a-mi alunga acele gânduri serioase, şi m-am strecurat în dressing. Îmbinând culorile cu o grijă meticuloasă, am ales o pereche de pantaloni, un pulover ușor pe gât, o geacă fără căptușeală, pantofi, șosete. Mi-am pus un ceas cam bătător la ochi. După ce m-am îmbrăcat, m-am uitat în oglinda mare. Totul era în regulă, până în cele mai mici detalii. Am intrat în living. Ea, Greta, era acolo, ghemuită pe canapea. A ridicat ochii de la tabletă.

— Îți stă bine îmbrăcat așa! a exclamat încântată.

Privindu-mă, voioşia i s-a risipit.

— Dar ochii îți sunt mereu umbriți de melancolie, chiar şi când zâmbești..., a continuat aproape în șoaptă.

Am oftat ușor drept răspuns.

— Mă întorc repede, i-am spus şi, luând cheile mașinii, am ieșit.

Am condus încet, în timp ce în mintea mea se perindau şi se îngrămădeau senzații şi reflecții. Eram nemulțumit de munca şi de viața mea. Mi se părea că bâjbâi fără nici o busolă printr-o beznă pustie. Aveam nevoie de ceva care să mă entuziasmeze, să-mi redea cheful de viață după care tânjeam. Greta mă împingea înainte, crezând că mă ajută. Dar eu nu voiam să merg în direcția pe care mi-o sugera. Era direcția ei, nu a mea.

Când am terminat liceul – pe vremea aceea încă nu o cunoșteam –, am hotărât să mă fac veterinar. Tuturor apropiaților mei, chiar şi mie, li s-a părut o alegere întâmplătoare. Dar n-a fost așa. Abia mai târziu mi-am dat seama că avea rădăcini adânci, din copilărie. Sau poate că dorința de-a ajuta animalele se născuse odată cu mine. Cine știe?

Cu toate astea, după ani de muncă, ceva nu-mi mai convenea. Ceva îmi lipsea. Era o mare absență a cărei apăsare o simțeam fără să-i știu numele.

Pragmatică, Greta insista:

— Mai încearcă şi altceva. De exemplu, te-ai putea ocupa de animale mici: câini, pisici, toate animalele de companie. Știi că ai câștiga mult mai bine? Şi trebuie să te gândești la pensie. O pensie privată. Sau o asigurare.

Parcă îl auzeam pe tata: fă asta, fă ailaltă. Dar eu nu eram şi nu sunt așa. Sunt opusul genului de om care își planifică viața. Nu era stilul meu. Nu mă vedeam între cei patru pereți ai unui cabinet veterinar, între vaccinuri şi microcipuri. Eram obișnuit cu situații diferite, fără îndoială mai palpitante.

Şi cu toate astea...

Şi cu toate astea, la presiunile ei, începusem să lucrez în două cabinete veterinare pentru animale mici. Doar de vreo două ori pe săptămână. Tocmai mă duceam la unul din ele. Trebuia să-l înlocuiesc tot weekendul pe Andrea, titularul. Când am ajuns, după ce ne-am salutat, mi-a predat ștafeta. Mi-a explicat ce era de făcut, în timp ce turnam glume despre noi şi despre muncă. Înainte să-şi ia la revedere, mi-a arătat o cutie. Înăuntru era un animăluț. Unul foarte mic.

— E un pui de arici, a spus.

Mă uitam curios la făptura aceea mică.

— L-a găsit o doamnă în grădina ei. E un biet orfan. Mi l-a adus pentru că nu știa cum să aibă grijă de el, a continuat Andrea.

Puiul de arici avea ochii încă închiși. Şi pielea în întregime roz, fără blană. Țepii îi erau albi şi moi, puțin ciufuliți. Începeau chiar din spatele urechiușelor şi îi îmbrăcau toată spinarea.

— E născut acum două-trei zile, cântărește doar douăzeci şi cinci de grame, a precizat Andrea.

— Douăzeci şi cinci de grame sunt o nimica toată..., am comentat.

— Mda... Va trebui să-l hrănești de mai multe ori.

— Cu ce fel de lapte e mai bine să-l înlocuiești pe cel matern?

— Am fost sfătuit să folosesc lapte de capră. Cel de vacă nu e potrivit în nici un caz, pentru că are un conținut foarte ridicat de lactoză, un tip de zahar pe care aricii nu-l tolerează. Trebuie să i-l dai cu o seringă pentru insulină, picătură cu picătură.

— O situație mai neobișnuită!

Am luat puiul de arici în palmă ca să-l studiez mai bine. M-am uitat o clipă la piciorușele din față: degetele subțiri le făceau să semene cu niște mânuțe. M-a frapat această asemănare, dar, alungând emoția ce mă cuprindea, i-am propus zâmbind lui Andrea:

— Hai să ne facem niște poze cu el şi să le postăm pe Facebook.

Ne-am făcut câteva selfie-uri cu smartphone-ul. Eu, el şi ariciul. Eu şi ariciul. El şi ariciul. Le-am ales pe cele mai bune ca să le postăm. Ne-am salutat. Şi m-am întors acasă, unde mă aștepta Greta.

În dimineața următoare m-am pregătit cu obișnuita minuțiozitate. Mi-am pus o pereche de blugi şi o cămașă albastră de in. Mi-am trecut în revistă sacourile şi am ales unul casual, dar cu o tăietură impecabilă, bej-deschis. Mi-am pus adidași. M-am privit cu atenție în oglindă. Țineam la înfățișarea mea, eram conștient că sunt destul de atrăgător şi mizam pe asta.

Aşa cum mă înțelesesem cu Andrea, m-am dus la cabinetul lui. În primul rând voiam să mă ocup de arici. Una peste alta, animăluțul acela ciudat mă înduioșase întru câtva cu o zi în urmă. Am deschis ușa şi am înțepenit în prag. Auzisem un scâncet. Un plânset slab, subțirel. Ca al unui pui de găină sau al unei păsărele. Niște gemete stinse, întrerupte de scurte pauze. Care îți ajungeau drept la inimă, ți-o străpungeau. Îmi făceau rău. Niște sunete firave şi totuși ascuțite, ca niște lacrimi.

Puiul de arici cerea ajutor.

M-am apropiat de cutia plină de talaș în care stătea. Am luat animăluțul şi l-am pus ușurel pe masa de alături.

Ariciul era rece. Genul de răceală care prevestește că viața se scurge din trup pentru a lăsa locul morții. M-a cuprins o milă nesfârșită pentru animăluțul acela. M-au copleşit emoții cunoscute şi totuși noi, ca trezite dintr-o toropeală ce le ținuse ascunse sau prizoniere vreme îndelungată. Eram obișnuit cu durerea animalelor, din păcate. Îmi creasem un scut ce îmi îngăduia să mă distanţez oarecum. Un scut care s-a făcut bucăți într-o clipă în fața acelei mici făpturi.

Am privit puiul cu alți ochi. Am văzut că e orfan. Mi-am închipuit-o pe mama lui lovită de o mașină, în timp ce căuta de mâncare. Poate zdrobită de asfalt. Sau, în orice caz, neputând să se întoarcă la vizuină. Mi l-am imaginat pe el, care o aștepta zadarnic. Şi spaima lui. Probabil că, disperat, ieșise din vizuină să-şi caute mama. Şi într-o clipă, ca într-o străfulgerare, i-am simțit singurătatea. Toată. Abisală. Am recunoscut-o. Era ca a mea, singurătatea mea din copilărie.

2

Bunicii din partea mamei au jucat un rol important în copilăria mea. Trăiau la țară, erau țărani. Doi oameni senini, calmi, în brațele cărora te puteai refugia.

Stăteam deseori la ei, mai ales în vacanțe, pentru că părinții mei lucrau. Buni Caterina era o femeie simplă. Vedeai prin ea ca prin sticlă. Era bunătatea întruchipată. O cultură limitată și un anumit grad de analfabetism, amestecate cu mentalitatea acelor vremuri și locuri, nu-i umbreau câtuși de puțin blândețea şi frumusețea. Uneori mă lua cu ea în grajd. Eram mic şi mă punea într-un coș. Se așeza alături şi tricota în timp ce îmi spunea povești. Eu ascultam. Şi mă uitam la vaci şi viței. Şi la rândunelele care aveau acolo o grămadă de cuiburi.

Când am mai crescut, o însoțeam la câmp, încercând să-i dau o mână de ajutor. Apoi ne îndreptam spre un șir de pomi din capătul pajiștii. Ne așezam pe iarbă, la umbră. Ea scotea prânzul sau gustarea dintr-un coș pe care îl adusese de-acasă. Mâncam învăluiți în parfumul fânului. Era o liniște deplină. Uneori adormeam acolo, în ţârâitul greierilor şi cicadelor, însușindu-ne ritmurile lente de la țară ale acelor zile, ale acelui anotimp.

Bunicul era un personaj extraordinar. Nu ridica niciodată vocea. Şi totuși era hotărât, chiar dur uneori. Un om de la țară foarte integru şi cu mintea ascuțită. Toți puteau să-şi piardă capul, dar el şi-l ținea bine pe umeri. Şi-l punea la treabă. Era foarte calm pe dinăuntru şi dinamic pe dinafară. Activ. Avea o problemă cu astmul. Respirația îi era însoțită de un șuierat neîntrerupt. Făcea trei pași şi trebuia să se oprească o clipă, de parcă ar fi avut nevoie de aer. Era o uriașă neplăcere pe care el o accepta răbdător, dar de care nu voia să se lase condiționat prea tare. Tatăl meu, care avea o fixație cu medicina, venea mereu să-i facă aerosoli, să aibă grijă de el. Spunea: „A, îi prelungesc viața“. Şi era adevărat: i-a fost de mare ajutor. Cu bunicii trăia şi Osvaldo, fratele mai mic al mamei. Pentru mine era mai mult ca un frate decât ca un unchi. Fratele mai mare. La sfârșitul verii mă întorceam acasă împreună cu mama şi tata. Când ne luam rămas-bun, parcă era înmormântare. Bunica plângea. Şi eu plângeam.

Totuși, şi la bunici cunoscusem singurătatea. Lipsa părinților. Tata şi mama veneau deseori să mă vadă seara, într-o scurtă vizită. Îi așteptam. Cum începea să se întunece, mă puneam la fereastra bucătăriei. Stăteam aproape nemișcat. Urmăream neliniștit farurile fiecărei mașini care se apropia. Așteptam în tăcere. Mi-era dor de mama. Tare dor.

Toamna, când mă întorceam acasă, începeam din nou școala. Mergeam la o școală ținută de maici. Cum suna clopoțelul, toți copiii plecau chiuind şi râzând. Numai eu rămâneam acolo. După-amiezi lungi, nesfârșite. Până la patru şi jumătate sau cinci, când mama venea să mă ia. Şi la școală așteptam la o fereastră. Ore în șir, absolut singur. Deseori desenam. Maica Francesca îmi spunea că am talent. De câte ori îmi privea desenele, pe față i se aşternea uimirea.

Dacă era vreme frumoasă, aveam voie să cobor în curtea școlii. Îmi plăcea oarecum. În spate era o grădină. Mă plimbam cu bicicleta în sus şi-n jos. Şi de jur împrejur. În sus, în jos şi de jur împrejur. Uneori mă opream, cu un picior proptit în pământ şi celălalt pe pedală, ca să mă uit la câte un fluture. Sau lăsam bicicleta şi urmăream câte o șopârlă. Studiam furnicile şi alte insecte cărora nu le știam numele. În fiecare zi era la fel. Mă temeam că mama n-o să mai vină după mine niciodată. Apoi sosea şi eu alergam s-o întâmpin. Ea zâmbea. Mă îmbrățișa. Mă așeza pe șaua bicicletei ei şi o împingea mergând pe jos. Așa ne întorceam acasă. Pe drum ne povesteam ce făcuserăm peste zi. În iunie se termina școala. Dar ai mei nu mă duceau imediat la bunici. Rămâneam la școală până ce își închidea complet porțile. Eram singurul copil care rămânea acolo. Plimbările prin curte cu bicicleta țineau toată ziua. În sus, în jos, de jur împrejur şi în jurul castanilor.

Mi-era mereu groază că o să-mi pierd mama. Mi se trăgea de la tata: era ipohondru şi vorbea deseori despre boli şi moarte. Zilnic venea cu altă găselniță. „Sigur am cancer. N-o să apuc treizeci de ani“, declara. Eu eram mic. Cu vremea i-am înțeles necazul. Dar atunci, nu. Credeam că o să moară înainte să facă treizeci de ani. Mă cuprindea tristețea. Clipă de clipă îi respiram îngrijorarea, pe care mi-o însușeam inevitabil, proiectând-o asupra figurii mamei. Încă ceva: tata şi mama nu se înțelegeau. Amenințau că se vor despărți. Pentru mine era cumplit. Mă temeam că îi voi pierde. Da, îi voi pierde pentru că se vor despărți sau pentru că se vor îmbolnăvi. Una din două. Nu exista scăpare. Inima mea de copil era înspăimântată. Copilăria mea a fost însoțită de această frică de a fi abandonat. De lipsa părinților. De singurătate.

Asta era: în cabinetul lui Andrea, în acea sâmbătă dimineață, privind micul arici care plângea, într-o clipă i-am înțeles frica şi disperarea. Pentru că le cunoșteam.