© 2016 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6154-1

ISBN PDF: 978-973-46-6155-8

ISBN print: 978-973-46-4439-1

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © natamc/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Prezentarea autorilor

AMBROSĂ, Ana-Maria, lector universitar, Iași, doctor în științe și doctorand în Drept la Universitatea de Stat din Chișinău.

ANDRIONI, Felicia, lector universitar doctor, Petroșani, are o diversificată experiență profesională ca manager, supervizor, asistent social şi lector în 30 de proiecte sociale, educaționale, culturale din Valea Jiului.

ANTON, Lavinia Bianca, educator social în cadrul Centrului de Recuperare şi Reabilitare pentru Persoane cu Handicap din Oradea, Direcţia Generală de Asistenţă Socială şi Protecţia Copilului Bihor, cu o complexă formare profesională de specialitate.

BACIU, Loreni, lector universitar doctor, Timișoara, cu studii şi publicații în țară și străinătate, expertiză în mecanismele de finanțare directă pentru serviciile sociale și practicile dedicate integrării tinerilor pe piața muncii.

BARBACARIU, Carmen Liliana, asistent universitar, Iași, doctor în științe medicale, medic primar cu specialitatea medicină de familie, practician în cadrul cabinetului individual. Are proiecte de consiliere şi educație medicală pentru părinții și copiii aflați în dificultate.

BEJENARU, Anca, lector universitar, Sibiu, doctor în sociologie. Domenii de expertiză și cercetare: teorii în asistența socială și plasamentul și adopția copiilor.

BÎRNEANU, Andreea, asistent universitar, Timișoara, doctor în sociologie, cu expertiză în domeniile: protecția copilului, psihologia dezvoltării umane, introducere în psihologie și comunicare.

BOCANCEA, Antonie-Cristian, profesor universitar, Iași. Este doctor în ştiințe politice la Université des Sciences Sociales Toulouse I și doctor în filosofie, cu recunoaşteri în domeniul științelor politice şi contribuții teoretice în asistența socială.

BUCUR, Eugen, doctor în sociologie, Timișoara, cu domenii de interes în protecţia copilului-victimă, cu activitate practică în prevenirea instituţionalizării acestuia.

BUCUR, Venera Margareta, conferențiar universitar, Timișoara, doctor în ştiinţe medicale. Principalele domenii de interes sunt prevenirea instituţionalizării vârstnicului aflat în dificultate şi serviciile sociomedicale de îngrijiri la domiciliu, protecţia copilului şi a victimelor violenţei domestice, planificarea familială, asistenţa socială a persoanelor bolnave în faze terminale.

BULGARU, Maria, profesor universitar, doctor habilitat, Universitatea de Stat din Moldova, recunoscută pentru inițierea învățământului superior în asistență socială în Republica Moldova, autor a 190 de lucrări de filosofie, sociologie și asistență socială.

BUZĂRNESCU, Ștefan, profesor universitar doctor, Timișoara, a coordonat construcția instituțională a Facultății de Sociologie, Asistență Socială și Psihologie din Timișoara. A inclus în circuitul științific concepte precum: tehnograma, bovarismul instituțional, spațiul social în expansiune.

BUZEA, Carmen, profesor universitar doctor, Brașov. A publicat trei volume de specialitate, un volum în calitate de coordonator și articole științifice în domeniul comportamentului organizațional și al managementului resurselor umane.

CĂLĂUZ, Adriana Florentina, lector universitar doctor, Baia Mare, specializarea asistenţă socială. Preocupările sale științifice sunt orientate asupra metodologiei asistenței sociale, cu precădere asupra supervizării.

COJOCARU, Maria, profesor universitar doctor, Iași, cu activitate didactică și de cercetare în domenii precum: sociologia muncii, managementul organizațiilor, politica ocupării forței de muncă.

CONDOR, Camelia, asistent social în cadrul Spitalului Clinic de Urgență pentru Copii din Cluj-Napoca, licențiată în drept și absolventă a școlii postliceale cu specializarea asistență socială (1993).

CONSTANDACHE, Ioana-Claudia, licențiată în psihologie, cu studii masterale în domeniul psihologiei aplicate, a desfăşurat activităţi de voluntariat în domeniul resurselor umane, în organizaţii din România și Letonia. Din 2012 lucrează în cadrul unei companii multinaționale din Cluj-Napoca, în domeniul resurselor umane, ce derulează proiecte în Europa Centrală şi de Est.

CORMAN, Georgeta Sorina, lector universitar, Sibiu, doctor în sociologie, având peste 12 ani de activitate practică în domeniul asistenței sociale, în sectoarele public și privat, precum şi numeroase studii de specialitate publicate.

CORMOȘ, Viorica-Cristina, lector universitar, doctor în sociologie, Suceava, cu expertiză în tematica migrației şi în metodologia asistenţei sociale.

CROITOR, Ecaterina, cadru didactic universitar asociat, doctor în filosofie şi asistent social în cadrul Cabinetului individual de asistenţă socială, cu experiență în practica asistenței sociale (monitorizare și evaluare).

DASCĂLU, Dan Ioan, conferențiar universitar, Suceava, doctor în psihologie, doctorand în filosofie. Publicații (cărți, articole) în domeniile: sociologie, metodologia cercetării sociale, asistență socială, psihologie politică.

GOIAN, Cosmin, profesor universitar doctor, Timişoara, cu performanţe în domenii precum: comunicare şi limbaje sectoriale, deontologia şi valorile asistenţei sociale, managementul conflictului în asistenţa socială. Coordonator de studii doctorale în domeniul sociologiei.

IACOBESCU, Maria Rodica, lector universitar doctor, din Suceava, este specializată în probleme specifice de asistență socială a copilului și a familiei și în domenii complementare asistenței sociale.

IOVU, Mihai-Bogdan, lector universitar, doctor în sociologie, Cluj-Napoca, cu activitate de cercetare în Colegiul Naţional al Asistenţilor Sociali. Interesele sale de cercetare se focalizează pe drepturile și bunăstarea copilului și practica asistenței sociale.

ISPAS, Cristina, lector universitar doctor, Reşiţa. A publicat mai multe articole în reviste şi volume de specialitate din ţară şi de peste hotare. Are formare şi rezultate în domeniul psihoterapiei familiale sistemice.

JINARU, Adrian , conferenţiar universitar, doctor în filosofie, Timişoara, cu preocupări și expertiză în psihologia transpersonală şi în intervenția clinică.

JURCĂ, Constantin Eugen, conferențiar universitar, Timișoara, doctor în teologie, cu formare psihoterapeutică în analiză existenţială şi logoterapie, preot şi psihoterapeut autonom principal.

LAZĂR, Theofild-Andrei, lector universitar doctor, Timișoara, cu competențe în dezvoltarea comunitară, serviciile sociale în mediul rural și integrarea socioprofesională a grupurilor vulnerabile.

LENŢA, Oana Elena, licențiată în psihologie, studii masterale în audit social şi doctorand în domeniul filosofiei morale. A publicat articole (ca autor şi coautor) în reviste de recunoaștere națională și internațională pe tematica violenței.

MARIAN, Claudia, conferențiar universitar doctor, Baia Mare. Preocupări legate de studiul ştiinţific al agresivităţii în mediul şcolar şi al cogniţiilor morale implicate în gestionarea agresivităţii.

MILICENCO, Stela, conferenţiar universitar, doctor în sociologie, decan al Facultății de Sociologie și Asistență Socială, Universitatea de Stat din Moldova. Este expert/consultant naţional în cadrul unor proiecte ale UNICEF Moldova, OIM, TEMPUS, CIDDC etc.

MORÂNDĂU, Felicia, lector universitar doctor, sociolog, Sibiu. Interesele de cercetare, reflectate în studiile şi lucrările publicate, sunt orientate spre problematici curente din sfera sociologiei familiei, metodologiei cercetării sociale și sociologiei emoțiilor.

MUNTEAN, Ana, profesor universitar doctor, Timișoara, cu multiple participări la proiecte de cercetare internațională (UNICEF, Leonardo da Vinci, Phare, NATO), specialist de prestigiu în problematica copilului, director al unei reviste de specialitate, coordonator de studii doctorale.

NEAMȚU, George, conferențiar universitar doctor, Iași, specialist în domeniul formării teoretice și metodologice profesionale de specialitate, cercetător în domeniile asistenței sociale și sociologiei. Are mai multe apariții editoriale notabile în literatura de specialitate.

NEAMŢU, Nicoleta, conferenţiar universitar doctor, Cluj-Napoca. S-a specializat şi s-a perfecţionat profesional în țară şi în străinătate. A fost visiting researcher, a avut stagii TEMPUS, a contribuit la dezvoltarea pe baze noi a profesiei de asistent social în România. Autor şi coautor de studii și volume la edituri cu recunoaștere naţională.

OCERETNÎI, Anastasia, conferenţiar universitar, doctor în sociologie, Universitatea de Stat din Moldova, consultant al unor proiecte UNICEF, Fundaţia SOROS, Banca Mondială, USAID, UNDP etc. Apariţii editoriale şi contribuţii în domeniu.

OTOVESCU, Adrian, conferențiar universitar doctor, Craiova. A publicat lucrări de specialitate care se circumscriu domeniilor sociologiei migrației, sociologiei comunicării şi cercetărilor monografice de teren.

OTOVESCU, Dumitru, profesor universitar doctor, conducător de doctorat, Craiova. Principalele lucrări publicate aparțin domeniilor sociologiei generale, sociologiei culturii, eseisticii sociologice și cercetării monografice.

POPA, Adela Elena, conferențiar universitar doctor, Sibiu, cu studii în psihologie și sociologie. Autor şi editor a două volume şi a peste 25 de articole și studii.

POPA, Radu-Ioan, lector universitar doctor, Sibiu, cu expertiză în domeniul managementului resurselor umane și psihologiei organizaționale, leadershipului în mediul organizațional național și internațional.

POPOVENIUC, Bogdan, conferențiar universitar doctor, Suceava. Autor a două cărți și a două cursuri universitare, precum și a numeroase articole, cu precădere din perspectivă inter- și transdisciplinară din aria filosofiei, antropologiei și psihologiei.

POPP, Lavinia Elisabeta, conferențiar universitar, doctor în sociologie, Reșița. A coordonat şi a fost membru în 18 proiecte/contracte de cercetare. A publicat 11 volume.

RĂDOI, Mihaela, conferențiar universitar doctor, Iași. A publicat articole şi studii în domenii de specialitate focalizate pe tematica politicilor de incluziune socială pentru tineri şi persoane cu dizabilități.

RĂDUȚ-SELIȘTE, Valentina Diana, doctor în sociologie, Craiova, cu expertiză şi competențe în domeniul serviciilor de asistență socială din instituţii publice şi experienţă în proiecte de asistență a grupurilor vulnerabile.

REBELEANU, Adina, conferenţiar universitar doctor, reprezentant al şcolii clujene de asistenţă socială, cu cercetări comparative privind teoriile, metodele şi legislaţia în domeniul asistenţei sociale şi politicilor sociale. Are mai multe apariţii editoriale semnificative în domeniu, în ţară şi străinătate.

RUSU, Horațiu M., profesor universitar, Sibiu, sociolog, doctor în sociologie. Predă și publică în aria sociologiei schimbărilor sociale, sociologiei valorilor, educației, integrării europene, identității și solidarității.

SAGEBIEL, Julianne, profesor universitar doctor la Colegiul Universitar din München, Departamentul de ştiinţe sociale. Domeniul de predare: teoriile asistenţei sociale. Domenii principale de cercetare: profesionalizarea asistenţei sociale, diagnoza în asistenţă socială, cercetări în colective internaţionale, pregătirea profesională a adulţilor şi consultanţă.

SCÂRNECI-DOMNIŞORU, Florentina, conferențiar universitar, Brașov, doctor în sociologie. A publicat articole și volume tratând teme de metodologie a cercetării.

STAN, Dumitru, profesor universitar doctor, reprezentant al şcolii sociologice de la Iaşi. Specialist recunoscut în domeniul metodologiei sociologice şi pentru cercetarea ruralului tradiţional românesc. Apariţii editoriale şi publicistică de prestigiu.

STAN, Liliana, profesor universitar doctor, Iași, cu cercetări în domeniile: filosofie morală, proiectare curriculară, formarea formatorilor, pedagogia preșcolară și a învățământului primar, pedagogia succesului etc. În aceste domenii semnează lucrări de autor, articole, cursuri universitare, capitole în volume colective.

STANCIU, Carmen, lector universitar doctor, Timişoara, având ca domenii de interes asistenţa socială gerontologică, managementul serviciilor sociale şi dezvoltarea personală. A publicat mai multe cărţi şi numeroase articole în reviste de specialitate.

STĂRICĂ, Cristina Elena, lector universitar, doctor în psihologie, Iași. Pe lângă domeniul didactic, activează în practica privată ca psihoterapeut şi consilier vocaţional. A publicat peste 40 de articole şi capitole în volume colective, având ca subiecte teme din consilierea vocaţională, educaţională şi psihoterapie.

ȘANDRU, Daniel, profesor universitar doctor, Iași, director al revistei de cultură contemporană Timpul și redactor-șef al revistei de științe politice Polis. A publicat și coordonat nouă volume pe teme de teorie și știință politică, unele premiate la nivel naţional.

ŞIMON, Marinela-Cristina, lector universitar, Braşov, doctor în sociologie. Licențiată în sociologie, cu studii de masterat şi doctorale, preocupări în metodologia asistenței sociale şi în diferite ramuri ale sociologiei aplicate în asistența socială.

TOMIŢĂ, Mihaela Alida, conferențiar universitar, Timișoara, doctor în sociologie. Activitatea sa profesională este strâns legată de promovarea sancțiunilor alternative în sistemul de justiție penală.

TRANCĂ, Loredana Marcela, asistent universitar, Timișoara, cu studii în domeniul asistenţei sociale. A publicat peste 40 de articole și studii în volume colective privind problematica asistenței sociale sau domenii conexe.

TRANDAFIR, Daniela, licențiată în psihologie, cu studii de masterat. A activat ca psiholog în cadrul Direcţiei Generale de Asistenţă Socială şi Protecţia Copilului Tulcea. Din 2011 este cadru didactic la Centrul de Resurse şi Asistenţă Educaţională din Tulcea.

TRANDAFIR, Laurenţiu, sociolog, cu studii masterale și postuniversitare, a activat în instituţii de asistenţă socială (Direcţia Generală de Asistenţă Socială şi Protecţia Copilului şi Agenţia Judeţeană pentru Plăţi şi Inspecţie Socială, ambele din Tulcea). Are experiență în asistența grupurilor vulnerabile în cadrul organizaţiilor nonguvernamentale.

TURDĂȘAN, Ramona Teodora, licențiată în asistență socială și cu studii masterale în domeniu, Cluj-Napoca. A urmat stagii de practică supervizată de tip voluntariat în organizații de asistență socială.

VLASE, Ionela, lector universitar, Sibiu, a obținut titlul de doctor în sociologie la Universitatea din Neuchâtel, Elveția, în 2009, în domeniul migrației economice. A publicat numeroase articole în reviste internaționale.

ZELINKA, Elisabeta, lector universitar doctor, Timișoara, cu expertiză în psihologie socială, studii despre migraţie şi schimbările complexe ale societăţii europene, cu numeroase burse şi stagii profesionale în străinătate.

Lista intrărilor

Abandon

Aculturaţie

Adaptare

Adicție

Administraţie publică

Administraţie publică locală

Adolescență

Adopție

Agenţia Judeţeană pentru Ocuparea Forţei de Muncă

Agenţia Naţională pentru Ocuparea Forţei de Muncă

Agresivitate

Alcoolism

Alienare

Altruism

Anchetă demografică

Anchetă socială

Anchetă sociologică

Anormalitate

Anxietate

Arhivă de date sociale

Ascultare activă

Asistent social

Asistenţa socială internaţională

Asistență socială participativă

Atașament

Autism

Autonomie şi heteronomie

Bază de date

Bătrân

Behaviorism

Birocraţie

Boală mentală

Boală psihică

Bunăstare

Categorii de servicii sociale

Centru de îngrijire

Centru de plasament

Centru de urgenţă

Centru de zi

Centru rezidenţial

Cercetare

Chestionar

Colegiul Naţional al Asistenţilor Sociali

Competenţă profesională în asistenţa socială

Comunicare

Consiliere

Conştiinţă

Contract de schimbare

Contract social

Convorbire

Copil maltratat

Copil neglijat

Copil „singur acasă”

Cultură

Deficienţă

Delimitări în asistenţa socială

Delir

Demenţă

Demografie

Deontologie

Depresie

Deprinderi în asistenţa socială

Dezvoltare umană

Document social

Drogodependenţă

Ecohartă

Economie socială

Eşantion

Evaluare organizaţională

Evaluare postadopţie

Evaluare psihologică

Familie

Farmacodependență

Fertilitate

Finanţare

Fobie

Frustrare

Funcții și roluri în asistenţa socială

Ghid de interviu

Grup terapeutic

Grup vulnerabil

Halucinaţie

Handicap

Ideal

Ideologie

Iluzie

Imigrație

Incapacitate

Inconştient

Indemnizație de şomaj

Inspecţie socială

Instituţie totală

Instituţionalizare

Integrare

Internet-manie

Intervenţie

Interviu

Introspecţie

Îmbătrânire

Îngrijire instituţională

Îngrijire rezidenţială

Îngrijirea vârstnicilor

Întrevedere

Învățare

Legea asistenţei sociale

Limbaj mimico-gestual

Limbajul în asistenţa socială

Management

Mass-media

Mediere juridică

Medierea muncii

Metode de cercetare socială

Metode şi forme de asistare în asistenţa socială a familiei

Migrație

Ministerul Muncii, Familiei, Protecţiei Sociale şi Persoanelor Vârstnice

Mobilitate socială

Monitorizare

Mortalitate

Natalitate

National Association of Social Workers

Nivele de intervenţie

Normalitate

Normalizare

Normă

Nupţialitate

Observatorul Social Naţional

Observaţie

Organizaţia Naţiunilor Unite (ONU)

Organizaţii de utilitate publică

Organizaţii internaţionale

Organizaţii şi asociaţii profesionale

Paradigme asupra personalității

Parteneriat public-privat

Personalitate

Piaţa muncii

Plan de intervenţie în asistenţa socială

Plan de intervenție personalizat

Plan de servicii

Politici de incluziune socială

Politici publice

Politici sociale

Practică profesională în asistenţa socială

Problemă socială

Procese sociale

Procesul de ajutor

Programe de asistenţă a familiei

Protecţia juridică a copilului

Protecţia socială a persoanelor vârstnice

Psihanaliză

Psihodramă

Putere politică

Putere socială

Raţionalitate

Reabilitare

Recensământ

Recrutare şi selecţie

Responsabilitate socială

Rezilienţă

Roluri familiale

Roluri manageriale

Roluri sociale

Sărăcie

Schimbare socială

Servicii publice, servicii sociale

Serviciul Public de Asistenţă Socială

Sevraj

Shop-manie

Sindrom de abstinență

Sistem motivațional

Sistemul de asistenţă socială din România

Socializare

Societate şi comunitate

Sociobiologie

Solidaritate

Standarde profesionale

Statistică socială

Stigmat

Stres

Subnormalitate

Şomaj

Tatuaj

Tehnici de intervenţie în asistenţa socială

Tehnici de investigare sau cercetare în asistenţa socială

Tehnici de lucru în asistența socială

Temperament

Teoria identităţii

Teoria participării

Teoria pierderii

Teoria stresului

Teoria umanistă

Teorii ale puterii

Teorii sociologice

Terapie familială

Teste

Toleranţă

Toxicomanie

Traumă

TV-manie

Umanism

UNICEF

Valori şi principii în asistenţa socială

Vârstnic

Workaholism

Cuvânt-înainte

Pentru noi, ideea publicării unei enciclopedii de asistență socială în România este de dată recentă. Mai întâi a fost inițiativa realizării unui dicţionar, care a trenat, de altfel, prea mult timp. Dar, pe măsură ce se concretiza inventarul de lucru, am descoperit ce greu este să organizezi atât de multe conținuturi în puține forme… Şi, treptat, s-au cristalizat tematicile unei enciclopedii. De regulă, despre asemenea demersuri publicul larg şi specialiștii afirmă că reprezintă un scop ambițios. Probabil că este o aserțiune adevărată, dacă ne raportăm la o lucrare de mare anvergură. Deocamdată însă, amploarea, deşi considerabilă, nu este principala caracteristică a acestui volum. Va fi, cu siguranţă, dar după câteva ediții obligatorii ale procesului de maturizare. Adevărata provocare şi dificultate au reprezentat-o însă mobilizarea şi păstrarea motivației colaboratorilor, care provin din diverse zone şi au orizonturi profesionale și preocupări cotidiene diferite. A compensat totuşi cu multiple revelații interacțiunea de bună calitate cu cei care au rămas „în proiect”.

Nu mai decelăm care a fost pragul declanșator sau punctul inițial, dar pe parcurs s-au cristalizat ideea și convingerea că această apariţie editorială va fi una de tip resursă. Veți putea constata că este un instrument necesar şi util pentru o mare parte a practicienilor din asistenţa socială, dar şi pentru specialiștii din domeniul formării profesionale. La fel de bine servește și învățării pe tot parcursul vieții.

Și mai este necesară o remarcă: dacă ar fi să reluăm demersul, cu siguranță rezultatul ar fi incomparabil mai bine structurat, mai amplu, mai tehnic documentat, mai detaliat, mai actual, mai operaţional… Însă aceste aspecte le lăsăm deocamdată pe seama criticilor, mai pricepuţi decât noi în a evalua finalitățile nebănuite și nevăzute ale acţiunii umane.

În final totuși constatăm că s-a structurat un volum de dimensiuni apreciabile, în același timp și obiectiv îndeplinit, și punct de plecare inclusiv pentru o prezentare de tip on-line. Lansăm deci invitația de a continua şi dezvolta această resursă. Nu fixăm limite sau termene, dar veți constata la un moment dat că actuala ediție va fi urmată de una îmbunătăţită, inclusiv pentru a le face pe plac nemulţumiţilor…

George Neamţu,
Iași, octombrie 2015

A

Abandon

(engl. abbandon; fr. abandon; germ. Aufgeben)

Abandonul, termen provenit din franţuzescul abandon, înseamnă „părăsirea împotriva regulilor morale şi a obligaţiilor materiale a copiilor, a familiei etc.” (DEX, 2009). El implică întotdeauna o decizie și o responsabilitate asupra căreia are impact decizia de a abandona. Datorită responsabilității care e în joc, definirea abandonului se poate face din punct de vedere legislativ și nelegislativ (vizând aspecte sociale, culturale sau legate de sănătatea mentală). Abandonul copilului este considerat infracţiune în numeroase sisteme legislative, chiar dacă în majoritatea cazurilor copilul abandonat nu este în mod direct, fizic, rănit.

Copilul abandonat este acel copil ai cărui părinți biologici renunță la asumarea responsabilității îngrijirii și satisfacerii nevoilor sale fundamentale de dezvoltare, separându-se fizic de el, înainte ca această responsabilitate să fie preluată de o instituție abilitată. Din păcate, dată fiind starea lui de dependenţă de adult în perioada copilăriei, copilul poate fi abandonat şi de instituţie, familii adoptive, familii de plasament, rămânând uneori în apropierea părinţilor (adulţilor) indemni de a-şi asuma responsabilitatea îngrijirii lui. În România, reglementările legislative care încadrează abandonul sunt stipulate prin Legea nr. 272/2004 privind apărarea şi promovarea drepturilor copilului, precum şi Legea nr. 273/2004 privind adopţiile. Copilul abandonat intră în sistemul de protecţie socială, putând beneficia de plasament la alţi membri ai familiei lărgite, în instituţii pentru copii abandonaţi sau la familii de profesie (asistenţi maternali profesionişti) ori poate fi adoptat, dacă părinţii renunţă la el sau sunt decăzuţi din drepturile parentale şi copilul e declarat abandonat.

Gestul de a abandona copilul îl vom defini ca faptul de a lăsa copilul singur, lipsit de îngrijiri sau a-l lăsa astfel cu intenţia de a renunţa pentru totdeauna la îngrijirea și custodia lui. Unii copii sunt salvaţi de alţi adulţi, care preiau îngrijirea lor. Unii însă pot muri de diverse boli, pot suporta diferite neajunsuri sau vătămări grave, pot suferi de foame, sete, căldură sau frig.

În Codul familiei (1995), abandonul este definit astfel: „Fapta celui care, având obligaţia legală de întreţinere faţă de o persoană, o părăseşte, o alungă sau o lasă fără ajutor, expunând-o unor suferinţe fizice sau morale, ori nu asigură cu rea-credinţă, timp de două luni, pensia legală de întreţinere stabilită pe cale judecătorească. Copilul aflat în grija unei instituţii de ocrotire socială sau medicală de stat, a unei instituţii de ocrotire legal constituite sau care este încredinţat unei persoane fizice în condiţiile legii poate fi declarat abandonat, prin hotărâre judecătorească, ca urmare a faptului că părinţii săi fireşti s-au dezinteresat în mod vădit, pe o perioadă mai mare de şase luni”.

Abandonul este o formă extremă de maltratare a copilului pe care, în anumite perioade ale dezvoltării societăţii, toate culturile europene au cunoscut-o. Uneori, practica abandonului copilului era numită „expunerea copilului” și era considerată o formă de infanticid, deşi adeseori copiii supraviețuiau, fiind preluați de alte persoane. Erau adoptați sau folosiți ulterior ca sclavi ori forțați să se prostitueze. Aceste consecințe descurajau abandonul, dar încurajau preluarea copiilor de către persoane străine. În Apologeticum, Tertulian (150-220) spune: „Este cea mai mare cruzime să omori un copil expunându-l frigului, foamei sau câinilor”. În Istoria vieţii private (Ariès, Duby, 1994) se prezintă practica romanilor de a-și expune copiii mici în piața orașului, în semn de protest față de hotărârile Senatului sau anumite evenimente politice.

În societatea medievală și în cea modernă, abandonul copilului se leagă de anumite practici sociale și sunt create locuri speciale în care aceştia puteau fi abandonaţi. Copiii puteau fi lăsați în faţa catedralelor sau în anumite dispozitive plasate în zidurile mănăstirilor, numite tour d’abandon sau tourniquet. Acestea au fost desfiinţate spre mijlocul secolului al XIX-lea.

În alte societăți, abandonul copiilor nedoriţi, mai ales al fetelor, se practică şi azi, inclusiv de către familiile înstărite. În ultimii ani, din cauza sărăcirii populaţiei şi a valului de migraţie, în oraşe mari ca Budapesta (Ungaria), Hamburg (Germania) sau Einsiedeln (Elveția) au reapărut dispozitivele pentru copii abandonați. Explicaţia abandonului poate fi aflată prin investigarea a trei coordonate ale sistemului social: mentalitatea sau reprezentările comune; legile şi serviciile; şi situaţia economică.

În cazul abandonului fără intenţia iniţială de a părăsi definitiv copilul, părintele doreşte să-l lase într-o instituţie pe o perioadă limitată, până când îşi rezolvă o anumită problemă (de exemplu: pe timpul iernii, când părinţii nu se descurcă cu căldura şi hrana, mulţi îşi abandonează copiii în spitalele de pediatrie). Această măsură duce însă la slăbirea relaţiilor afective dintre copil şi familie şi poate conduce în timp la abandonarea definitivă a acestuia.

Profesioniştii din domeniu recunosc semnele riscului de abandon, între acestea numărându-se: internarea la naştere fără a prezenta acte, imaturitatea cronologică a mamei (mamă adolescentă), absenţa celuilalt părinte la internare sau imediat după naşterea copilului, boli psihice ale mamei, malformaţii sau prezenţa unei boli genetice la nou-născut. Odată cristalizate aceste semne de risc de abandon, au fost create şi practici pentru preîntâmpinarea sa. Una dintre ele este fotografierea mamei la internarea în maternitate, dar această metodă denotă lipsă de respect şi înţelegere a fiinţei umane şi nu poate conduce, aşa cum s-a văzut, la diminuarea fenomenului de abandonare a copilului. Raportul din 2005 al UNICEF a dovedit că anual în România sunt abandonaţi 9.000 de copii, dintre care 4.000, de la naştere, în maternităţi.

René Spitz (1887-1974) a fost primul care a observat şi descris efectele separării copilului de mama sa. În 1946, el a studiat comportamentul a 123 de copii cu vârste cuprinse între 12 şi 18 luni, abandonaţi de mamele aflate în detenţie şi plasaţi într-o creşă. El a descoperit şi descris simptomele depresive dezvoltate de aceşti copii, pe care le va numi „depresie anaclitică” (sindromul carenţei afective parţiale). Această depresie a copilului separat de mamă se manifestă în trei faze: în prima fază, copilul plânge şi are tendinţa de a se agăţa de îngrijitor; în a doua fază, care urmează cam la o lună după separare, copilul nu mai plânge abundent, dar geme şi are un comportament permanent plângăcios. În această fază pierde în greutate, iar dezvoltarea lui globală pare să stagneze; în cea de a treia fază, cam la două luni de la abandon, copilul rămâne culcat în leagăn, refuză contactul cu ceilalţi, nu doarme şi are tendinţa de a contracta tot felul de boli (care-i pot provoca moartea); prezintă rigiditate facială şi are deja un retard motor care poate duce la instalarea unei stări de letargie. Depresia anaclitică e reversibilă dacă separarea încetează după cel mult cinci luni, dar deteriorările pot deveni definitive dacă separarea se prelungeşte mai mult. În acest caz se instalează sindromul hospitalismului, având ca fundal ceea ce Spitz numea „carenţa afectivă totală”.

Copilul abandonat (Wegricht, 2001) suferă intens de sentimentul lipsei valorii personale, este într-o permanentă căutare a sentimentului de împlinire, a stimei, a dragostei (la vârste mai mari, prin intermediul unor parteneri sexuali schimbaţi frecvent). Are tendinţa de a se expune, până la narcisism, pentru a se putea percepe prin celălalt, deoarece el nu a învățat niciodată să se perceapă pe sine însuși, este tentat să facă orice – chiar și lucruri extreme – pentru a fi recunoscut (de exemplu, se poate implica în „bande” de tineri). Pentru a evita presiunea insuportabilă a „căutării permanente”, tânărul abandonat poate cădea în dependenţa de alcool sau substanţe ilegale. Se ataşează la întâmplare de parteneri schimbători şi merge, la fel ca atunci când era copil mic, cu oricine îi dă atenţie.

Copilul abandonat manifestă o aviditate afectivă anarhică ce-l face incapabil de a se fixa asupra unei persoane semnificative. „Copilul încearcă să devoreze spaţiul, timpul şi dragostea celor din jur…, dar ceea ce primeşte fiind prea puţin faţă de aşteptări, cererile lui anarhice trezind iritare şi dezamăgiri, el devine cel care în acelaşi timp vrea şi refuză, fără a înţelege motivele dorinţelor sale şi fără a-şi putea clarifica opoziţiile. Dinamica lui este centrată pe renunţarea la semnele dragostei pe care totuşi o reclamă, şi anume de a abandona obiectele dorite şi obţinute cu dificultate, de a distruge legăturile de prietenie atât de dorite.” (Lemay, 2000) Este ca şi când organismul, suferind multă vreme de lipsă de afectivitate, nu mai poate absorbi stimulările care i se oferă. În mod specific, corpul său reclamă stimulare prin somatizări, comportamente regresive, atitudini seducătoare care pot atrage uşor răspunsuri pedofile. Sentimentul de gol conduce la furtul bunurilor aparţinând celorlalţi (nu neapărat lucruri necesare), la consum de alcool sau droguri în adolescenţă.

Uneori îşi construieşte un univers idilic imaginar care-l rupe de real, îl ajută să supravieţuiască, dar care poate avea consecinţe defavorabile pe planul dezvoltării fizice şi intelectuale. Desigur, în acest univers există o mamă, părinţi elaboraţi imaginar, care sunt undeva în lume şi îl aşteaptă (Des enfants sans racines, 1998).

Referinţe bibliografice

Academia Română, Institutul de Lingvistică „Iorgu Iordan” (2009), Dicţionarul explicativ al limbii române, ed. a III-a revizuită şi adăugită, Editura Univers Enciclopedic, Bucureşti.

Ariès, Ph., Duby, G. (1994), Istoria vieţii private, vol. I, Editura Meridiane, Bucureşti.

Ionescu, S. (coord.) (2001), Copilul maltratat, Editura Extreme Group, Bucureşti.

Killen, K. (1998), Copilul maltratat, Editura Eurobit, Timişoara.

Lemay, M. (2000), „La résilience en situation d’abandon”, Professionnels de l’enfance, nr. 5.

Muntean, A. (2001), Familii şi copii în dificultate, Editura Mirton, Timişoara.

Pierrehumbert, B. (2005), Le premier lien. Théorie de l’attachement, Odile Jacob, Paris.

Porot, A. (1996), Le manuel alphabetique de psychiatrie, PUF, Paris.

Robert-Ouvray, S. (2001), Copil abuzat, copil meduzat, Editura Eurostampa, Timișoara.

Siegel, D.J. (2001), „Toward an interpersonal neurobiology of the developing mind: Attachment relationship, «mindsight» and neural integration”, Infant MentalHealth Journal, vol. 22.

Wegricht, E. (2001), „Comunicare, privare, agresiune, violență”, Copiii de azi sunt părinţii de mâine, nr. 8, pp. 5-10.

***, Codul familiei (1995), Editura Lumina Lex, București.

***, Convenţia ONU cu privire la drepturile copiilor (1989).

***, Des enfants sans racines, consultant ştiinţific Boris Cyrulnick, 1998.

Ana MUNTEAN

Aculturaţie

(engl. acculturation; fr. acculturation, germ. Akkulturation)

Termen provenit din englezescul acculturation, el reprezintă procesul prin care indivizii, grupurile de diverse dimensiuni, inclusiv societăţile în ansamblul lor, îşi modifică patternurile originale ca urmare a antrenării lor, benevole ori constrânse, în situaţii de contact, dialog și transfer de bunuri şi valori culturale.

Conceptul a fost propus în antropologia americană, spre sfârşitul secolului al XIX-lea, de către F. Boas, W.H. Holmes, W.G. McGee şi dezvoltat în secolul următor de multe alte personalităţi ale antropologiei, etnologiei şi sociologiei din SUA şi Europa (R. Redfield, G.M. Foster, R. Linton, M. Herskovits, R. Bastide, G. Balandier, M. Gluckman ş.a.). Termenul „aculturaţie” este un derivat al cuvântului „cultură”. Ca atare, polisemantismul evident al acestuia din urmă se regăseşte în multitudinea de sensuri, definiri, explicitări şi conţinuturi ale noţiunii de aculturaţie: integrare, asimilare, sincretism, disjuncţie (Wachtel, 1974), dar și intersectarea capitalurilor culturale, evoluţie culturală, reciprocitatea transmisiei culturale, împrumut cultural, imitaţie culturală, relativism cultural, standardizare culturală, acomodare, adaptare, „baie culturală”, metisaj cultural, geomodernitate, globalizare, mobilitate culturală sunt doar câteva dintre aspectele de semnificaţie avute în vedere de cei care au analizat procesul aculturaţiei.

În privinţa definirii acestui proces se constată orientarea predilectă a teoreticienilor către consecinţele lui şi mai puţin către elementele ori etapele procesualităţii în cauză. De pildă, pentru R. Redfield, R. Linton și M. Herskovits (1936), aculturaţia desemnează „totalitatea fenomenelor care rezultă din contactul direct şi continuu dintre grupuri de indivizi de culturi diferite, cu modificări ulterioare ale tipurilor culturale originale ale unuia dintre grupuri sau ale ambelor”, pentru R. Bastide (1971) este „consecinţa întrepătrunderii civilizaţiilor”, pentru C. Kluckhohn (1949) înseamnă „trecerea unui grup sau a unui individ dintr-un mediu cultural în altul, implicând înstrăinarea de vechile valori şi asimilarea celor noi”, pentru psihosociologul T. Graves, aculturaţia reprezintă „schimbările pe care le suferă individul ca rezultat al contactelor cu alte culturi, dar şi ca rezultat al transferurilor pe care le suportă propriul său grup de apartenenţă” (Chelcea, Iluţ, 2003), iar în accepţiunea sociologilor Matthieu Bera şi Yvon Lamy (2008), aculturaţia indică toate situaţiile în care „bunurile culturale se amestecă, se încrucişează”, în condiţiile în care schimburile de conţinuturi culturale sunt „mai mult sau mai puţin reciproce şi simetrice, mai mult sau mai puţin complete şi voluntare”. Plecând de la aceste definiri centrate pe schimbările aduse în viaţa individului ori a grupului de aculturaţie, sesizăm că sunt necesare şi alte precizări pentru a înţelege satisfăcător un astfel de fapt. Fără a minimaliza valoarea definiţiilor de mai înainte, susţinem că aculturaţia are loc atunci când sunt întrunite următoarele condiţii:

a) Existenţa a cel puţin două sfere sau două medii culturale, sensibil diferite, între care au loc deplasări (unilaterale, bilaterale, multilaterale) de indivizi, bunuri sau valori. În acest context vorbim despre aculturaţia dintre rural şi urban, dintre statele dezvoltate, în curs de dezvoltare şi cele sărace, dintre metropole şi colonii, dintre Nord şi Sud, dintre Orient şi Occident etc. Cel mai adesea, părţile identificate ca „sfere culturale” realizatoare a actelor de aculturaţie sunt popoarele şi statele. Nu de puţine ori însă, acelaşi termen, „aculturaţie”, este utilizat pentru: a numi tendinţele de omogenizare a subculturilor interconectate în cadrul unor mari unităţi administrativ-teritoriale; a explica angajarea naturală a grupurilor şi subculturilor lor în poziţii de hibridare prin intersectări cu structuri similare, fie în urma unor demersuri paşnice, fie (mai ales) prin antrenarea în raporturi de competiţie, forţă sau de eclipsare valorică a unei părţi de către cealaltă; a evidenţia reacţia de adaptare a culturii minorităţii la exigenţele axiologice şi normative ale majorităţii; a stabili tipurile de influenţe suportate de cultura majorităţii populaţiei din partea culturii segmentelor demografice minoritare; a desemna modelările culturale survenite asupra individului şi grupului mic sau mijlociu ca urmare a trăirii unor experienţe relaţionale cu indivizi şi grupuri faţă de care au statutul de străin.

b) Zonele demografice aflate în ipostaze de contact, dialog şi transfer cultural ajung invariabil să realizeze schimbări culturale. De obicei, transformările, mai ales cele de amploare, au loc în spaţiul în care „intrările” de bunuri şi valori sunt mai numeroase decât „ieşirile”. Aşa se explică de ce zonele mai puţin cunoscute prin performanţele lor culturale şi etichetate ca fiind mai puţin evoluate par să fie mai interesate să preia din oferta culturilor străine şi să devină principalele beneficiare ale procesului de aculturaţie. În mod normal, „importurile culturale” sunt atractive – prin elementele de noutate pe care le vehiculează –, sunt riscante – întrucât pot atrage şi efecte indezirabile pe lângă cele dezirabile – şi, de asemenea, sunt costisitoare – antrenând consumuri de energie fizică şi intelectuală, cheltuieli financiare, perturbări valorice şi de ordine socială etc. În special mărimea costurilor sau a eforturilor se reflectă în amplitudinea aculturaţiei: de regulă, atunci când cheltuielile de achiziţionare a bunurilor şi valorilor culturale străine sunt prea ridicate ori împovărătoare, nivelul aculturaţiei este redus, iar când astfel de cheltuieli sunt suportabile, amploarea aculturaţiei este considerabilă. Aceste tendinţe sunt rareori încălcate, respectiv în cazurile în care actorii aculturaţiei îşi raportează costurile mai puţin la cantitatea beneficiilor pe care şi le pot procura şi mai mult la valoarea de raritate a capitalurilor culturale la care pot obţine accesul. Relaţia de eficienţă dintre cost şi beneficiu capătă funcţia de reglare automată a aculturaţiei: ori de câte ori beneficiile obţinute sunt consistente, aculturaţia este continuată şi întreţinută ca un gest normal de raţionalitate socială; în schimb, incapacitatea sustenabilităţii costurilor se concretizează în efecte multiple de genul blocării aculturaţiei, diminuării ori deturnării efectelor acesteia, extinderii formelor de control social asupra manifestărilor ei, orientării stricte a relaţiilor interculturale spre acţiuni care să conducă la rezultate acceptabile şi relativ stabile pe durate mari. Istoria a demonstrat că inclusiv în împrejurări în care raporturile dintre sferele culturale au fost restricţionate, toate părţile implicate în procesul de aculturaţie au fost întru câtva impresionate, afectate şi au dobândit măcar elemente, dacă nu şi subansambluri culturale, caracteriale noi.

c) Faptul aculturaţiei este cu atât mai evident cu cât produce efecte asupra identităţii unor grupuri de dimensiuni mai mari, metisarea culturală a acestora fiind probată de multe exemple concrete de abandonare, mozaicare şi perturbare a moştenirii culturale la nivel individual sau personal. Nivelul grupal al aculturaţiei este studiat cu precădere de antroposociologie, iar aspectele individuale sau particulare ale acestui fenomen sunt un obiect de studiu mai potrivit pentru psihologia interculturală. Indivizii trăiesc mai profund decât grupurile trebuinţa de noutate a experienţei şi, din acest motiv, sunt mai permisivi la aculturaţie. Schimbarea patternurilor lor culturale s-ar putea produce relativ uşor, dacă ei nu ar avea temeri legate de eşecurile schimbărilor agreate şi dacă nu s-ar aştepta la represalii din partea grupurilor de apartenenţă. De aceea, ei obişnuiesc să-şi „filtreze” (Bourdieu, 1999) elementele de aculturaţie prin prisma grupurilor din care provin şi să reînnoiască astfel servitutea culturală faţă de acestea. Privit dintr-un asemenea punct de vedere, aculturaţia este întotdeauna un act consumat între două sau mai multe sfere culturale, iar indivizii joacă rol doar de vehicul în deplasarea valorilor şi bunurilor care urmează să fie confirmate sau infirmate de grup.

d) Ofertele culturii străine trebuie să fie accesibile din punct de vedere economic, juridic, intelectual, moral, religios etc. pentru a provoca schimbări uşor de remarcat asupra celor care le asimilează. Mai ales atunci când indivizii se deplasează în spaţiul unei culturi noi şi primesc din abundenţă bunuri şi valori cu care nu sunt deloc familiarizaţi, ei trăiesc stări de decalaj şi şoc cultural (Ionescu, Stan, 1999). Se adaptează şi depăşesc mai uşor aceste stări doar dacă diferenţele de performanţă dintre elementele culturii de apartenenţă şi cele ale culturii străine nu sunt mult prea mari. Totuşi, în cazurile în care asemenea diferenţe nu sunt suficient de evidente, se poate spune că nu are loc procesul de aculturaţie; prin trecerea într-o sferă culturală similară, individul ar schimba doar amplasamentul spaţial, nu şi nivelul cultural, iar prin bunurile şi valorile similare care îi sunt oferite în sau din străinătate s-ar obţine doar soluţii alternative şi substitute, nicidecum noutăţi culturale. Aşadar, schimbarea culturală de esenţă defineşte aculturaţia, iar prin „atingerile” aduse patternurilor culturale se declanşează două procese vitale pentru omenire (Fukuyama, 1994): desegregarea societăţilor şi diminuarea inegalităţilor sociale.

e) Amploarea schimbării trebuie să fie atât de mare, încât cultura rezultată să se asemene mult prea puţin cu cultura de origine. Prin transferuri consistente, prin mobilitatea socioculturală a persoanelor şi mai ales prin contacte şi dialoguri îndelungate se ajunge la crearea culturii de adaptaţie. Aceasta include multe componente importate, pe lângă numeroase structuri specifice sau tradiţionale. Prin combinarea elementelor exogene cu cele endogene se produce un conglomerat cultural nou. Fiind un rezultat de sinteză, el va avea trăsături dobândite, concretizate într-un stil cultural de actualitate şi în acelaşi timp va păstra inevitabil o parte din trăsăturile moştenite (Berger, Luckmann, 1999). Doar atunci când dependenţa de cultura tradiţională sau de cultura de origine va fi nulă, procesul de aculturaţie poate fi considerat total.

Prin trecerea în revistă a acestor condiţii am evidenţiat fundamentele procesului de aculturaţie. Multe alte aspecte conduc la câştiguri explicative certe despre acest proces: aculturaţia în planul vieţii materiale versus aculturaţia în planul vieţii spirituale, aculturaţia ocazională versus aculturaţia orientată strategic, aculturaţia paşnică versus aculturaţia agresivă, aculturaţia lentă versus aculturaţia accelerată etc. Indiferent de concluziile pe care le-am detaşa după astfel de demersuri, una dintre ele nu trebuie niciodată omisă: deşi analizăm procesul de aculturaţie ca fapt provocat de relaţia dintre cel puţin două sfere culturale, în subsidiarul acestei relaţii se află indivizi concreţi ca producători, comunicatori şi purtători de bunuri şi valori pe care le transferă în funcţie de aspiraţiile, interesele, educaţia, istoria lor.

Referinţe bibliografice

Bastide, R. (1971), Anthropologie apliquée, Payot, Paris.

Bera, M., Lamy, J. (2008), Sociologia culturii, Editura Institutul European, Iaşi.

Berger, P.L., Luckmann, Th. (1999), Construirea socială a realităţii, Editura Univers, Bucureşti.

Bourdieu, P. (1999), Raţiuni practice. O teorie a acţiunii, Editura Meridiane, Bucureşti.

Chelcea, S., Iluţ, P. (coord.) (2003), Enciclopedie de psihosociologie, Editura Economică, Bucureşti.

Fukuyama, F. (1994), Sfârşitul istoriei, Editura Vremea, Bucureşti.

Ionescu, I., Stan, D. (1999), Elemente de sociologie, vol. 1, Editura Universităţii „Al.I. Cuza”, Iaşi.

Kluckhohn, C. (1949), Mirror for Man, McGraw Hill, New York.

Maliţa, M. (2000), Zece mii de culturi – o singură civilizaţie, Editura Nemira, Bucureşti.

Redfield, R., Linton, R., Herskovits, M. (1936), „Memorandum on the study of acculturalism”, American Anthropologist, nr. 38.

Wachtel, N. (1974), „L’acculturation”, J. Le Goff, P. Nova (ed.), Faire de l’histoire, vol. I, Gallimard, Paris.

Dumitru STAN

Adaptare

(engl. adaptation/adjustment; fr. adaptation; germ. Adaptation)

Cuvântul „adaptare” acoperă semantic un ansamblu de procese și de activități prin care un sistem (în sensul general al termenului) își gestionează componentele de reglaj în scopul intrării în rezonanță cu solicitările integrative ale mediului. Conceptul rămâne operațional atâta timp cât sistemul în cauză își păstrează identitatea, devenind neoperațional atunci când presiunile adaptative se observă ca alterare a profilului funcțional al structurilor sistemului în cauză. La nivel individual, adaptarea își prezervă valențele explicative doar pe secvența în care nu se prejudiciază personalitatea; în condițiile în care adaptarea se finalizează cu depersonalizarea, nu se mai poate admite că este vorba de adaptare, începe să fie asimilare.

Ca proces, adaptarea presupune succesiunea mai multor secvențe prin care individul exersează diverse forme de raportare la universul valoric al culturii dominante în care trăiește, selectând acele valori care sunt conforme cu opțiunile sale axiologice și cu propriul proiect existențial. Pentru a ajunge la acest nivel de discernământ, individul parcurge mai multe etape presărate și cu eșecuri episodice, respectiv învață și din erori, nu numai din reușitele exemplare ale alterilor; în acest sens, Edward Thorndike (1958) definea învățarea ca un „experiment în gândire” obiectivat într-un „set de încercări și erori”, procesul de adaptare presupunând mai întâi asimilarea și învățarea unor comportamente prin care individul să se poată obişnui cu dinamica solicitărilor integrative formulate de mediul/comunitatea în care trăiește.

Diferența de opțiuni valorice la nivel generațional a relevat un fenomen de marginalizare, mai ales a tinerilor, care, din dorința de inovare, refuză uneori cu orice preț (manifest și programatic, de exemplu generația hippy) integrarea proiectelor lor existențiale în scara de valori a adulților. În acest context, inadaptarea socială poate însemna marginalizare, chiar excluziune, dar mai poate fi interpretată, în cheie simbolică, și ca o formă de protest.

În ceea ce privește aceste forme de inadaptare programatică, Herbert Marcuse (1977), cu referire expresă la moda „blugilor” și la mișcarea flower power din SUA, spunea că această gesticulație publică este o formă de exhibare a unor frustrări acumulate prin care tinerii își afirmă, în fond, o formă de protest. „Capitalismul știe să reprime eficient trebuințe pe care nu le poate satisface.” (Marcuse, 1977) Adaptarea nu poate fi înțeleasă ca asumare a unui exercițiu de obediență, ci ca acceptare sau adeziune activă la valori cu care individul poate intra în rezonanță, pe care le învață, le interiorizează și, cu timpul, devin valori constitutive ale „fundamentului cultural al personalității” (Linton, 1968).

Referinţe bibliografice

Arendt, H. (1972), Qu’est-ce que la culture, Gallimard, Paris.

Buzărnescu, Ș. (1999), Sociologia civilizației tehnologice, Editura Polirom, Iași.

Deutscher, L. (1973), What We Say/What We Do, Scott Foresman, Glenview (III).

Goodman, N. (1992), Introducere în sociologie (traducere), Editura Lider, București.

Lowe, J. (1976), L’Education des adultes. Perspectives mondiales, UNESCO, Paris.

Martin, O. (1977), La Mesure de l’esprit. Origines et developpement de la psychometrie, 1900-1950, L’Harmatan, Paris.

Miroiu, A. (coord.) (2000), Învățământul românesc azi, Editura Polirom, Iași.

Niculescu, N.G., Adumistrăcesei, I.D. (1999), Învățământul românesc la răscruce, Editura Polirom, Iași.

Țăran, C. (2001), Sociologia educației, Editura Brumar, Timișoara.

Winch, P. (1958), The Idea of the Social Sciences, Routledge, Londra.

Ștefan Buzărnescu

Adicție

(engl. addiction; fr. addiction; germ. Sucht)

Termen provenit din franţuzescul addiction, semantica acestui cuvânt conduce la ideea de dependență față de un drog, cu tendința creșterii progresive a dozelor. Acest termen a fost folosit pentru prima dată de Freud, în articolul său intitulat „Sexualitatea în etiologia nevrozelor”, corespondentul său în limba germană fiind Sucht. Tulburările adictive privesc fenomene clinice și psihopatologice diferite, între care aparent nu există vreo legătură, printre care amintim: toxicomaniile (droguri, alcool, tutun), dependența de medicamente (farmacodependența), adicțiile obiectuale sexuale, tulburările de comportament repetitive (de exemplu, bulimia). Aceste patologii sunt transnosografice și transstructurale.

Generic, „adicția” reprezintă stadiul extrem superior al abuzului de substanțe, definită printr-un comportament compulsiv, total lipsit de autocontrol, în ciuda consecințelor negative existente. Cu titlu de exemplu amintim acele persoane care prezintă comportamente adictive și care își focalizează treptat atenția spre obținerea și mai apoi utilizarea drogurilor, în ciuda posibilității contractării anumitor boli, a ruperii relațiilor cu familia, și unele persoane din grupul de congeneri etc. (DuPont, 2007).

Conform literaturii de specialitate curente, în adicție ar fi implicate două sisteme disfuncționale, și anume cortexul orbito-frontal și partea anterioară a cingulumului, cu rol în controlul comportamentului în general și al comportamentului legat de recompensă. Menționăm de asemenea că aceleași două zone frontale sunt implicate și în tulburarea de comportament de tip obsesiv-compulsiv (Goldberg, 2011).

Tendința de a evita, de a ignora realitatea prin intermediul stării psihice este o caracteristică a comportamentului adictiv. Referitor la abstinență, chiar și după o lungă perioadă, în tulburările adictive riscul recăderilor este deosebit de crescut, în cazul majorității dependenților acestea având loc cu o frecvență crescută.

Adicţiile pot fi: a) chimice – utilizarea diferitor tipuri de substanțe, droguri, cu scopul schimbării stării psihice; şi b) nechimice – care includ adicția de jocuri de noroc, de jocuri computerizate, de utilizarea Internetului în general, dependența sexuală, dependența de muncă etc.

Principalii termeni amintiți atunci când facem referire la adicție, la tulburări adictive, sunt intoxicația sau expunerea la obiectul adicției, sevrajul, toleranța și dependența propriu-zisă.

Intoxicația, în cazul adicțiilor chimice, reprezintă comportamentul maladaptativ asociat cu ingestia recentă de droguri, legale sau ilegale. Efectele intoxicației cu orice substanță psihoactivă variază de la o persoană la alta, în funcție de factori precum doză, circumstanțele consumului și trăsăturile de personalitate ale consumatorului. În același mod, în cazul adicțiilor nechimice, putem face referire la intoxicație ca reprezentând expunerea recentă la obiectul adicției.

În cazul adicției chimice, sevrajul reprezintă un sindrom cu specificitate pentru respectiva substanță psihoactivă consumată, urmând încetării uzului masiv. În cazul adicției nechimice, similar celei chimice, sevrajul intervine ulterior încetării „satisfacerii” respectivei nevoi patologice (de jocuri de noroc, de sex, de muncă, de Internet etc.). Sevrajul implică toleranța și indică dependența.

Toleranța se instalează după consumul continuu al obiectului adicției, însemnând că este necesară sporirea cantităţii, deoarece efectele produse sunt diminuate (DSM-IV, 2010).

Dependența reprezintă nevoia psihologică sau fizică de ingerare a substanței sau expunere la obiectul adicției. Această dependență poate fi de natură fizică, resimțită la nivelul organismului, psihică sau de natură psihofizică, implicând ambele dimensiuni.

Dependența de natură psihologică, denumită și habituare, se caracterizează prin dorința pronunțată, continuă sau intermitentă, de consum al substanței sau de expunere la obiectul adicției.

Dependenţa fiziologică, în schimb, este caracterizată prin toleranță, prin nevoia resimțită la nivel somatic de consum al substanței sau de expunere la obiectul adicției, cu scopul de a evita apariția sindromului de sevraj (Floyd, 2004).

În varianta a V-a a Manualului de diagnostic și statistică a tulburărilor mentale s-a realizat diferențierea clară între cei doi termeni, „dependență” și „adicție”, datorită faptului că primul a fost utilizat în mod tradițional pentru a descrie dependența fizică, ce se referă la adaptările rezultate din întreruperea consumului de droguri precum alcool, heroină etc. Această dependență poate fi identificată și în cazul substanțelor farmaceutice, la fel și simptomele asociate întreruperii consumului. Cu toate acestea, reacțiile adaptative asociate întreruperii consumului de droguri sunt diferite de cele care rezultă în adicții, ce sunt legate de pierderea controlului asupra nevoilor intense de a consuma drogul, în ciuda consecințelor adverse.

Adicția propriu-zisă implică dependența psihologică, comportamentul de căutare a drogului sau a obiectului adicției, dependența și toleranţa fizică, precum și deteriorarea asociată a sănătății psihofizice, efectele negative amintite.

Este necesar să precizăm faptul că descrierea și ierarhizarea evenimentelor în cazul persoanelor care prezintă varii forme ale tulburării adictive este adesea îngreunată de faptul că, de cele mai multe ori, comportamentul acestora este marcat de un polimorfism caracterial. În rândul specialiștilor din domeniul medical și cel psihologic există o explicație comună, dinamică, ce unifică imaginea psihică a persoanelor amintite mai sus, astfel că pasivitatea și dependenta, agresivitatea, lipsa autocontrolului și imaturitatea sexuală sunt raportate în majoritatea cazurilor (Kaplan, Sadock, 2006).

Din perspectivă behavioristă, tulburarea adictivă apare ca rezultatul unei habitudini, ea fiind un comportament învățat, exemple în acest sens fiind toxicomania sau jocul de șansă patologic, văzute ca rezultat al unei condiționări progresive. Satisfacerea nevoii, prin consum de drog sau expunere, consumul obiectului adicției, favorizat de presiunea grupului social, pot fi privite ca un posibil răspuns la factorii iminenți și anxiogeni. Efectul euforizant obținut în urma satisfacerii poftei (craving), furnizează o serie de comportamente de revigorare imediată care conferă individului implicat, în funcție și de personalitatea acestuia, o serie de privilegii. Ca rezultat al apariției perspectivei behavioriste, amintim existența a numeroase metode terapeutice, axate pe dezvoltarea unor comportamente aversive. În cazul tulburării adictive, transcriind anumite distorsiuni ale elaborării psihice, comportamentul se reflectă în grade diferite, aici luându-se în calcul subiectul, precum și diferitele aspecte patologice (Bakalar, 2008).

Numeroasele cercetări realizate în domeniu au relevat existența unui număr mare de factori de risc în ceea ce privește comportamentele adictive, factori corelați cu aspecte personale, familiale sau școlare. Orice persoană se află în interacțiune atât cu societatea la nivel micro, anume familia, cu propriile reguli de funcționare, cât și la nivel macro, cu societatea în sine, ansamblul unei populații cu reguli culturale, economice, juridice, de funcționare în masă.

În accepțiunea lui Freud (2010), mecanismele care se află la baza tulburărilor adictive sunt similare cu cele ale nevrozei, reprezentând efectul unei stări toxice a organismului. Anumite tipuri de adicții, spunea Freud, sunt determinate de o oralitate constituțională, aceasta însemnând că au la bază o fixație în stadiul oral, adicțiile intrând astfel în categoria perversiunilor. Referindu-ne la celelalte tipuri de adicții, Freud afirma că există și adicții fără drog, aici fiind cazul unei dependențe față de obiectul primordial. Freud trasa paralele între accesele de foame subită și accesele de angoasă și plăcerea cauzată de obiectul adicției cu plăcerea de natură sexuală.

Astfel, ideea adicției fără aportul unor substanțe exogene, dar care produce efecte similare cu cele ale adicției clasice, de droguri, apare pentru prima dată la Freud, luând naștere teoria comportamentului adictiv, caracterizat prin atribute specifice proceselor primare, precum trecerea la act, căutarea unei satisfacții intense și imediate. Prin urmare, funcționarea psihică a subiectului care prezintă comportamente adictive nu se încadrează în procesele care țin de temporalitate, realitate, istoricitate, procese secundare, subiectul recurgând la satisfacerea imediată (Freud, 2010).

Conform lui McDougall, la baza tulburărilor adictive stă o organizare œdipiană arhaică unde apare o stagnare a energiei libidinale determinată de investirea unor fantasme anterioare achiziționării limbajului, primitive, prin urmare, acestea fiind dificil de elaborat și verbalizat. Explicabilitatea fenomenului amintit stă în corpul și psihicul copilului devenit terenul unor investiri abuzive, datorită structurii psihice generate de conflictele și insatisfacțiile experimentate în relația cu părinții, persoanele de referință.

Perspectiva psihanalitică oferă următoarea explicație: tensiunea nu este descărcată de mecanismele tulburării de tip adictiv, gândirea și reprezentarea. Fiind de netolerat, absența obiectului nu este acceptată, pierderea nu este trăită, procesată, individul nu se apără deci de afectele negative, neplăcute, iar procesul va fi reluat repetitiv datorită faptului că descărcarea nu are loc. Comportamentul adictiv se caracterizează prin reluarea traseului excitației către sursa ei, urmând mereu calea care duce la satisfacerea nevoii. Dependența de obiect apare atunci când, din dorință, acesta se transformă în nevoie. Activitatea de gândire este înlocuită cu satisfacerea afectivă, realizată prin comportamente care în timp tind să devină automatisme. În cazul adicțiilor, obiectul adicției este un substitut al obiectului primar, primordial. O caracteristică generală a persoanelor care prezintă tulburări adictive este aceea că responsabilitatea pentru dependența lor este a societății, vina fiind atribuită unor cauze psihologice, economice, condițiilor precare de viață, greșelilor comise de părinți, partenerului de viață (Ionescu, Jacquet, Lhote, 2007).

Referitor la satisfacerea imediată a nevoilor, unii autori consideră că aceste persoane gândesc în termeni de probabilități doar pe termen scurt. Drept exemplu amintim aici jucătorii de noroc patologici care nu își pot suprima plăcerile imediate, tinzând la câștiguri nesigure, dar imediate în detrimentul unor beneficii îndepărtate. Se intră în final pe o pantă descendentă, pe măsură ce adicția se agravează, jucătorul patologic recurgând la modelul comportamentului gratifiant imediat, evaluarea propriei persoane și a realității fiind distorsionate, lumea înconjurătoare ajungând să fie percepută ca ostilă; în final are loc propria izolare a individului. Ca rezultat, prin devalorizarea, negarea alternativelor venite din exteriorul grupului deviant, șansele acestuia de a identifica noi soluții adaptative sunt limitate (Comings, 2008).

Deși în România atenția specialiștilor este îndreptată spre tratamentul adicției de droguri, o modalitate de tratament cu aplicabilitate în toate tipurile de adicții, indiferent de obiectul acestora, este consilierea.

Reinserția şi reabilitarea în contextul familial şi comunitar în care s-au dezvoltat indivizii constituie principala orientare, precum şi scopul dominant în cadrul acestui model. În ceea ce privește rolul asistentului social în efortul de a atinge scopurile enunțate, accentul se plasează pe abilitățile acestuia cu aplicabilitate în astfel de cazuri, abilități de relaţionare, de comunicare, de management, de lucru în echipă etc. Poate şi mai importantă este stăpânirea de către acesta a diferitor modalități de intervenție, a diferitor nivele, referindu-ne aici la intervenția individualizată, la nivel administrativ și la nivel de grup (Tomiță, 2012). În ce privește tipurile consilierii nondirective cu aplicabilitate și recunoaștere crescută, acestea sunt terapia centrată pe client şi terapia psihanalitică. În cadrul ambelor terapii amintite, accentul este pus pe abilitarea beneficiarilor în a-și descoperi propriile capacități, resurse, de a identifica cele mai bune soluții. Rolul consilierului este unul pasiv, evitându-se impunerea propriilor valori clientului sau furnizarea de soluții. Datorită caracterului nondirectiv și terminologiei difuze utilizate, cele două terapii, psihanalitică și centrată pe client, nu își găsesc aplicabilitate în mediul corecțional (Zamfirescu, 2007).

Un alt tip de consiliere cu aplicabilitate în acest domeniu, considerat a fi deosebit de eficient, cu precădere în mediile custodiale, este consilierea de tip directiv, activ, cu implicare directă atât din partea beneficiarului, cât și din partea consilierului. Acest tip de consiliere se sprijină pe teorii precum analiza tranzacțională, terapia rațional-emotivă și terapia realității, teorii apărute cu scopul de a urgenta identificarea și rezolvarea acestor tipuri de probleme, fiind centrate pe abordarea laturii cognitive, nu a celei emoționale. În cadrul acestor teorii se insistă pe necesitatea asistării active a acestor persoane în eforturile lor de a deveni membri responsabili ai societății.

Analiza tranzacţională se bazează pe explorarea şi explicarea tranzacţiilor care au loc între doi sau mai mulţi oameni în cadrul procesului de interacțiune. Cu toate că este de tip directiv, punctul comun pe care analiza tranzacțională îl are cu psihanaliza constă în ideea conform căreia evenimentele din prima copilărie influențează profund orice comportament uman. Punctul forte al analizei tranzacționale este reprezentat de termenii simpli, direcți, ușor inteligibili pentru oricine.

Terapia raţional-emotivă își are rădăcinile în teoria centrată pe client și în teoria și practica psihanalizei. Psihanaliza aduce în discuție latura inconștientă a personalității și impulsurile biologice care ne guvernează, iar terapia centrată pe client subliniază raportul emoțional creat în cadrul relației beneficiar-consilier. Terapia rațional-emotivă recunoaște prezența determinării biologice și la alte specii, acordându-i acesteia o însemnătate minoră în favoarea cunoașterii ca însușire specifică umanității. În cadrul acestei teorii se acționează pe baza ideii că problemele comportamentale provin din credinţele iraţionale şi gândirea eronată a persoanelor, acestea putând fi corectate prin faptul că beneficiarul ajunge să identifice ilogicul propriilor credințe (Tomiță, 2012).

Terapia realităţii recunoaște necesitatea de satisfacere a nevoilor fundamentale ale persoanelor în vederea unei funcționări psihice sănătoase. Aceste nevoi sunt legate de sentimentul propriei valori și de iubire. Conform teoriei care stă la baza acestui tip de intervenție, cei care se angajează în orice fel de comportament de autoapărare, inclusiv adicții, prezintă inabilitatea de a-și satisface nevoile pe deplin, în manieră adecvată. Nerealizarea acestor nevoi va duce la percepția eronată a realității și la acțiuni iresponsabile, prin urmare, sunt necesare satisfacerea nevoilor și înfruntarea realității în vederea unor acțiuni responsabile.

Consilierea corecțională în adicții se bazează pe modificarea comportamentului clienților ca urmare a unui proces interacțional direct, nemijlocit. Toți lucrătorii din domeniul corecțional, asistenți sociali, ofițeri de probațiune sau alții au libertatea de a-și forma propria abordare, conturată atât de stilul personal, cât și de cerințele profesionale, desigur, prin opțiune individuală, din modelele teoretice validate de practicile profesionale.

Principalele modele le inventariem succint. Modelul psihanalitic este un proces de lungă durată, intensiv şi directiv, în care scopul îl reprezintă aducerea la suprafaţă a dorinţelor, fanteziilor, pulsiunilor ascunse ale beneficiarului, pentru a-l ajuta să adopte un comportament autentic (Zamfirescu, 2007). Modelul behaviorist este bazat pe conceptul de învățare, considerând că persoana care suferă o adicție, în acest caz, nu a avut posibilitatea de a achiziționa cele necesare pentru a putea gestiona încercările vieții. Se subliniază importanța învățării unor noi modele comportamentale care să le înlocuiască pe cele deviante. Acest model va fi utilizat de către lucrătorul corecțional pentru a numi comportamentele care se propun a fi schimbate, desemnând de asemenea principiile și tehnicile de învățare care vor fi utilizate. Principalele tipuri de învățare sunt: condiționarea operantă, în care modul în care se comportă individul este datorat consecinţelor acţiunilor sale; răspunsul condiţionat, o reacţie determinată de stimul; învățarea cognitivă, interpretarea evenimentelor din mediul înconjurător. Contractul schimbării comportamentale reprezintă acordul încheiat între consilier şi beneficiar cu privire la scopurile ce vor trebui atinse în cadrul procesului corecțional. Modelul umanist este centrat pe controlarea propriului comportament de către individ, rezolvarea problemelor de către acesta, realizarea unor alegeri pozitive, acționarea spontană, fără constrângeri din mediu. Tehnicile utilizate sunt nondirective, urmărindu-se independența individului și integrarea personalității acestuia. Modelul existenţialist, bazat pe constrângerile exercitate de o societate demoralizatoare, birocratică, dezumanizantă asupra încercării de împlinire a individului, insistă asupra nevoii de identitate de sine și asupra realizării unor legături optime cu societatea, ca mijloc de modificare a comportamentului deviant.

Nucleul modelului interpersonal este reprezentat de procesele sociale ale interacţiunii ca forță determinantă a comportamentului uman. Tehnicile acestui model vizează schimbarea modelelor de comunicare şi relaţionare, metodele cele mai eficiente fiind terapiile de grup (Tomiță, 2012).

Referinţe bibliografice

APA (2010), Manual de diagnostic și statistică a tulburărilor mentale (DSM-IV), Editura Asociației psihiatrilor liberi din România, București.

Bakalar, I. (2008), Drug Control in a Free Society, Cambridge University Press, Cambridge.

Comings, D.E. (2008), The Molecular Genetics of Pathological Gambling, CNS Spectrums, New York.

DuPont, R.L. (2007), The Selfish Brain: Learning from Addiction, American Psychiatric Press, Washington, DC.

Floyd, F. (2004), Manual despre alcoolism, Editura Oscar Print, București.

Freud, S. (2010), „Pentru a introduce narcisismul”, Opere, vol. III: Psihologia inconștientului, Editura Trei, București.

Goldberg, R.J. (2006), Ghid clinic de psihiatrie, Editura All, București.

Ionescu, S., Jacquet, M.-M., Lhote, Cl. (2007), Mecanismele de apărare, Editura Polirom, Iași.

Kaplan, B., Sadock, V.A. (2009), Manual de buzunar de psihiatrie clinică, Editura Medicală și Liga Română pentru Sănătate Medicală, București.

Tomiță, M. (2012), Working with Offenders – Methods and Techniques, Editura Pro Universitaria, București.

Zamfirescu, V.D. (2007), Introducere în psihanaliza freudiană și postfreudiană, Editura Trei, București.

Mihaela Alida Tomiță

Administraţie publică

(engl. public administration; fr. administration publique; germ. Öffentliche Verwaltung)

„Administraţia publică” este o sintagmă de bază a limbajului politic și juridic, definită în DEX (2009) drept totalitatea organelor și instituțiilor care asigură funcționarea unui stat.

Indiferent dacă desemnează activități care instituie raporturi socioeconomice și politice de subordonare sau se referă la faptul de a distribui autoritar sarcini într-un sistem ierarhic de acțiune socială, conceptul de administrație vizează propriu-zis o serie de mecanisme și de competențe de organizare a activității într-un domeniu dat, pe criterii de eficiență și cu repere clare de performanță măsurabilă. A administra/a fi administrator înseamnă a avea capacitatea de a gestiona responsabil și eficient o afacere, un serviciu public, o activitate sau un capital, de așa manieră încât să existe un raport just între costuri și rezultate. Astfel, administrația are o importantă conotație economică, suprapunându-se parțial peste conceptul de management.

În societatea postindustrială/informațională, ca urmare a complicării mecanismelor economice, s-a ajuns la desprinderea calității de proprietar al capitalului de calitatea de gestionar al acestuia, născându-se o categorie socială a administratorilor profesioniști (manageri). Numiți și „gulere albe” (spre a-i deosebi de proletarii etichetați ca „gulere albastre”), managerii sunt adevărații deținători ai puterii economice, chiar dacă nu sunt proprietarii afacerilor pe care le gestionează. În realitate, funcționarea marilor corporații depinde de manageri, deopotrivă în ceea ce privește deciziile strategice și cele care vizează operațiunile rutiniere de zi cu zi. După modelul administrării profesioniste a companiilor, s-a creat „managementul public”. Acest domeniu științific (și acțional, totodată) a apărut în deceniul al optulea al secolului XX, în contextul în care sistemele administrative din statele dezvoltate dădeau semne de ineficiență în utilizarea resurselor, de birocratizare excesivă și de îndepărtare de cetățeanul beneficiar al serviciilor publice. Pentru ca aparatele administrative de stat și locale să fie mai performante, principiile managementului economic au fost „exportate” în domeniul administrației publice.

Buna funcționare a unui domeniu oarecare al socialului presupune competențe organizatorice (ele pornind de la o viziune asupra optimului funcțional și continuând cu definirea mijloacelor de acțiune, a operațiunilor concrete și a resurselor necesare) și relații ierarhice de comandă-execuție. Dar în aceeași măsură presupune existența unor structuri (autorităţi, instituţii etc.) care să asigure suportul acestei activități. Așa stând lucrurile, putem afirma că administraţia are două accepţiuni corelate și reciproc dependente: acţiune organizatoare într-un domeniu public sau privat; şi instituţie sau structură cu funcţie administrativă.

Complexitatea administrației, privită ca factor organizator al vieții umane, i-a determinat pe unii sociologi să o trateze ca pe un „fapt social străvechi”, apărut atunci când comunitățile au evoluat de la diviziunea naturală a muncii către diviziunea socială și tehnologică. În contextul acestei evoluții antropologice, funcția de organizare/administrare s-a autonomizat, devenind la fel de importantă ca funcția religioasă și intersectându-se cu funcțiile politică și militară. În literatura contemporană de specialitate, fenomenul sau faptul administrativ se definește ca un tip special de activitate socială, ce face obiectul științei administrației (fără a exclude însă perspectivele analitice din aria altor științe, precum sociologia și psihologia socială, praxeologia, managementul, dreptul administrativ).

Potrivit lui Antonie Iorgovan (1996), „în termenii generici ai științei administrației, orice fapt administrativ presupune, ca esență, o activitate de organizare, de dirijare sau de combinare a unor mijloace în vederea înfăptuirii, până la faptele materiale concrete, a unor obiective (valori, comenzi), stabilite de structuri organizaționale superioare”. Faptul administrativ va cuprinde astfel deopotrivă activități organizatorice propriu-zise (proiectare, etapizare, operaționalizare și alocare de sarcini), mobilizare de resurse, structurarea strategiilor și a metodelor de lucru, precum și acțiuni concrete (tehnice) de producție, distribuție etc.

Din această perspectivă largă de definire, în categoria faptelor administrative intră la fel de bine emiterea unui act normativ sau administrativ, realizarea designului unei politici publice, prestarea de servicii de interes general (precum întreținerea infrastructurii rutiere, transportul, salubritatea, sănătatea publică și educația, asistența socială, protecția mediului, ordinea publică, organizarea diferitelor evenimente – manifestări, târguri, competiții –, intervențiile în caz de calamitate naturală etc.). Toate aceste tipuri de activități concrete se subsumează fenomenului/faptului administrativ, despre care teoria spune că are patru caracteristici: a) prin cuprindere și finalitate, este un fenomen social (și nu individual); b) sistemic vorbind, presupune mobilizarea de mijloace pentru atingerea unor scopuri, într-un circuit de retroacțiune (feedback); c) obiectivul ce trebuie îndeplinit de către administrație este, de regulă, transpunerea în fapt a unui ideal social sau a unei valori sociale, pe care nu le definesc administratorii înșiși, ci instanțele politice ale societății (adică cei care guvernează); d) „operaționalizarea” valorii sociale care urmează a fi realizată de către administrație merge până la lucruri concrete (de exemplu, valoarea socială numită „civilizarea locuirii” se poate materializa într-o rețea de canalizare, o parcare, un spațiu verde, o rețea stradală de iluminat etc.; valoarea numită „dezvoltare durabilă” poate să însemne un sistem integrat de colectare și valorificare a deșeurilor menajere, lucrări de amenajare a teritoriului, măsuri de stimulare a agriculturii ecologice și a industriilor nepoluante; democratizarea vieții publice, ca valoare importantă în orice colectivitate, se poate materializa în transparentizarea proceselor de decizie în administrație, accesul cetățenilor la informațiile de interes public, facilități privind plata on-line a taxelor și impozitelor).

Pentru a deosebi activităţile administrative ale persoanelor private de acţiunile instituţiei etatice și ale autorităților colectivităților locale, utilizăm sintagma „administraţie publică”. Administraţia publică diferă de cea privată prin două elemente: scopul şi mijloacele. Scopul administraţiei publice este interesul public. Interesul public sau general nu este definit însă identic în toate epocile istorice şi regimurile politice, dar, dincolo de „culoarea” lui politică, interesul public – numit în filosofia politică bine comun – are totuşi o consistenţă anistorică, ce constă în securitatea externă, concordia şi prosperitatea internă a comunităţii. Mijloacele utilizate de administraţia publică fac parte din arsenalul puterii publice. Prin putere publică înţelegem un ansamblu de prerogative (asociate, în general, unor forme legitime de constrângere) acordate administraţiei pentru a face să prevaleze interesul general, atunci când acesta este în conflict cu interesul particular sau când o minoritate oarecare îl contestă.

Noțiunea de administrație publică evocă faptul că, pentru realizarea binelui comun, se prestează anumite servicii publice, iar acestea presupun în mod necesar o activitate prin care se aduc la îndeplinire legile de către niște autorități numite generic autorități (organe) ale administrației publice. Organele administrației publice sunt autorități învestite cu prerogative de putere publică și au misiunea constituțională și legală de a realiza acțiunile administrative.

Calitatea de organ al administrației publice poate să o aibă nu doar structurile de natură stricto sensu publică, ci și unele structuri private care au fost autorizate de un organ public în vederea exercitării unor funcții sau servicii de interes public (de exemplu, școlile și universitățile private, notariatele, camerele de comerț și industrie sunt astfel de agenți privați care prestează servicii publice). Pentru ca o anumită instituție să fie „organ al administrației publice”, trebuie să prezinte patru caracteristici constitutive: a) personalitate juridică; b) personal propriu; c) mijloace materiale și financiare (patrimoniu propriu); d) competență specifică. La aceste caracteristici adăugăm faptul că niciun organ al administrației nu-și găsește rațiunea de a fi în absența unei sarcini bine definite. Prin „sarcina organului administrației” se înțelege ansamblul necesităților sociale – evaluate politic și consacrate prin norme juridice – care justifică existența unui anumit organ administrativ. O sarcină a administrației nu este orice cerință care poate să apară la un moment dat în societate; numai acele exigențe societale de maximă importanță devin sarcini ale administrației. Importanța se referă la îndeplinirea cumulativă a trei caracteristici: satisfacerea unei nevoi obiective și reale a societății; recunoaștere din partea mediului politic; consacrare juridică, într-o normă de drept.

Organele administrației publice realizează două categorii de sarcini: a) sarcini generale ale statului (transpunerea în practică a principiilor care „guvernează” funcționarea statului); b) sarcini speciale (caracteristice fiecărui organ administrativ în parte, potrivit Constituției și actelor normative ce le reglementează funcționarea în cadrul sistemului administrativ).

În realizarea sarcinilor lor, organele administrative trebuie să aibă o competență specifică. Competența reprezintă totalitatea drepturilor și obligațiilor cu care sunt învestite organele administrative și prin intermediul cărora desfășoară o activitate de natură administrativă. Caracteristicile competenței organelor administrative sunt: a) legalitatea competenței; b) obligativitatea competenței; c) exercitarea competenței prin intermediul organelor de conducere. Categoriile de competență pe care le exercită un organ al administrației sunt:

• Competența materială (ansamblul prerogativelor unei autorități publice), care poate fi: competență materială generală (așa cum au guvernul, prefectul, consiliul județean, consiliul local, primarul) și competență materială specială (vizând doar anumite activități, ca în cazul ministerelor, al serviciilor deconcentrate etc.).

• Competența teritorială semnifică întinderea în spațiu a prerogativelor unui organ administrativ, indiferent de natura competenței sale materiale. Există două tipuri de competență teritorială: generală (la nivel statal) și locală (în unitățile administrativ-teritoriale de pe cuprinsul statului).

• Competența temporală evocă întinderea în timp a prerogativelor unui organ administrativ. De regulă, autoritățile administrative au competență nelimitată în timp; există însă și comisii speciale sau alte asemenea organisme care au o sarcină administrativă limitată și un timp de funcționare limitat, până la rezolvarea problemei pentru care au fost create.

Ținând seama de sarcinile și competențele pe care le au în registrul material și teritorial, organele administrative formează un adevărat sistem integrat. În interiorul acestui sistem, identificăm două categorii de organe, în funcție de modul de constituire și tipul de misiune: a) organele administrației de stat; b) organele administrației publice locale (care operează în unitățile administrativ-teritoriale, în baza principiilor autonomiei și descentralizării, având conduceri alese prin vot universal). În Constituția României și în legislația specifică (Legea nr. 215/2001 a administraţiei publice locale, Legea nr. 90/2001 privind organizarea și funcționarea Guvernului României, Legea nr. 47/1994 privind organizarea și funcționarea Președinției României etc.) sunt definite și reglementate următoarele categorii de autorități sau organe ale administrației publice specifice statului român: autorități centrale, județene și autorități care funcționează la nivelul municipiilor, orașelor și comunelor.

La nivel central, un prim eșalon îl formează autoritățile executive, adică președintele republicii și guvernul. Al doilea eșalon este acela al ministerelor și al altor organe de specialitate subordonate guvernului, numite generic „administrația ministerială”. Urmează palierul autorităților administrației centrale nesubordonate guvernului sau autonome. Deşi sunt parte a administrației publice, aceste instituții se află în raporturi juridice cu puterea legislativă, și nu cu guvernul. Unele dintre aceste autorități sunt prevăzute în Constituție (de exemplu: Avocatul Poporului, Consiliul Suprem de Apărare a Ţării, Serviciul Român de Informaţii, Curtea de Conturi, Consiliul Legislativ). Altele se înfiinţează prin lege organică: Banca Națională a României, Consiliul Economic şi Social, Consiliul Concurenţei, Consiliul Naţional al Audiovizualului, Serviciul de Protecţie şi Pază, Serviciul de Informații Externe, Serviciul de Telecomunicații Speciale, Fondurile Proprietății Private. Cea de-a patra categorie de autorități administrative centrale este alcătuită din instituțiile centrale subordonate ministerelor (agenții, comisii naționale, autorități naționale) sau autorităților centrale autonome, regiile autonome și societățile comerciale de interes public național.

La nivel județean funcționează, pe de o parte, organele de natură statală – prefectul, ca reprezentant al guvernului în teritoriu; serviciile publice deconcentrate (dislocate în teritoriu) ale ministerelor și ale altor organe centrale de specialitate –, iar pe de altă parte, funcționează un organism administrativ autonom, numit consiliul județean.

La nivelul municipiilor, orașelor și comunelor, există trei tipuri de autorități administrative: consiliul local, ca autoritate deliberativă; primarul, ca autoritate executivă; instituțiile bugetare, regiile autonome și societățile comerciale subordonate autorităților locale.

Caracteristicile administrației publice, ca sistem instituțional creat pentru a executa politicile publice, sunt: a) subordonarea față de puterea executivă; b) organizarea ierarhică și birocratică; c) caracterul permanent, profesional (tehnic) și bazat pe muncă remunerată; d) compartimentare pe verticală și pe orizontală. Dintre caracteristicile enumerate, o atenție specială merită acordată relației dintre administrație și puterea politică executivă căreia i se subordonează. Doctrina occidentală contemporană apreciază că există trei coordonate pe care trebuie urmărită relaţia dintre politică şi administraţie: a) impactul politicului în activitatea de selecţie, recrutare şi în cariera de ansamblu a funcţionarilor publici; b) întrepătrunderea între politic şi administrativ; c) puterea de care dispune administraţia asupra sferei politicului.

Cât priveşte primul aspect, este unanim admis că, atunci când se vorbeşte despre fenomenul de politizare a funcţiei publice, se are în vedere în primul rând influenţa politicii asupra recrutării şi carierei funcţionarului public. Deşi în statele democratice este interzisă, în principiu, luarea în considerare a opiniilor politice ale celor care urmează a fi desemnați ca funcţionari publici, apare un paradox: anume că puterea politică este cea care decide asupra acestei materii şi este dificil să o facă plasându-se pe o poziţie exterioară propriilor concepţii şi interese. De aceea, cu accente mai timide sau mai pronunţate, nu putem promova teza inexistenţei oricărei influenţe între aceste două dimensiuni ale vieţii publice. Mai mult chiar, apar aspecte interesante din analiza fenomenului de influenţare de către politică a recrutării, distinct de cariera propriu-zisă. Într-o anumită măsură, este de înţeles interesul autorităţilor politice de a recruta funcţionari publici apropiaţi puterii din punct de vedere ideologic. Întrucât administraţia duce la îndeplinire politicile guvernamentale, se aşteaptă în mod rezonabil din partea funcţionarului o atitudine participativă, de susţinere, şi nu o atitudine de blocare sau boicot a respectivelor politici. Totuşi, criteriul esenţial în recrutarea funcţionarilor publici nu este şi nu trebuie să fie adeziunea formală la un partid sau la o mişcare politică, ci competenţa dovedită în domeniul de activitate în care urmează să-şi exercite atribuţiile. Guvernământul trebuie să fie preocupat de crearea unui corp funcţionăresc de elită, şi nu a unuia obedient faţă de o ideologie sau un grup de interese. Dacă recrutarea funcţionarilor publici reprezintă un proces în cadrul căruia nu intervin (în principiu) criterii politice, în schimb, evoluţia carierei funcţionarului se confruntă cu un fenomen mai mult sau mai puţin accentuat de politizare. În Belgia, de exemplu, recrutarea şi selecţia sunt complet detaşate de politic, dar cariera funcţionarilor publici este profund politizată. Pe ansamblul Uniunii Europene, se poate constata că recrutarea funcţionarilor nu este formal politizată, cu excepţia înaltelor funcţii publice, care prin specificul lor au un caracter politic.

Interferenţa dintre politică şi administraţie este cel de-al doilea aspect care prezintă relevanţă în această materie. Din acest punct de vedere, practic întâlnim două mari grupe de state. O primă grupă o formează țările din sistemul Regatului Unit, unde neutralitatea politică absolută îşi trage seva din tradiţiile civil service-ului britanic, ce interzice inclusiv înalţilor funcţionari să desfăşoare o activitate politică. O a doua grupă o formează ţările în care interferenţa dintre politic şi administrativ este foarte accentuată, vorbindu-se chiar de o osmoză între ele.

Fie că e osmoză sau izolare, cel de-al treilea element – și anume puterea de influenţă a administraţiei asupra politicii – este din ce în ce mai vizibil în majoritatea ţărilor din Europa contemporană. Reforma administraţiei, care caracterizează în prezent toate ţările europene (cele cu tradiţie democratică, dar şi cele aflate în tranziţie), conferă noi valenţe modului de analiză a acestei probleme, perspectivei de evoluţie a raportului dintre politică şi administraţie. Epoca pe care o trăim este una a democraţiei, a libertăţii şi garantării reale şi efective a drepturilor cetăţeanului. Ea naşte problema complexă a găsirii unei punţi de echilibru între acest deziderat şi dreptul fundamental de asociere politică, între necesitatea unei independenţe a administraţiei faţă de politică, eliminarea aspectelor de patronaj politic şi cerinţa rezonabilă şi legitimă a autorităţilor etatice ca funcţionarii publici să execute politicile ordonate.

Şi în România, ca în toate fostele ţări comuniste, se fac eforturi pentru fructificarea tradiţiilor valoroase din doctrina interbelică şi din doctrina occidentală contemporană şi pentru instaurarea unui regim constituţional şi legal al funcţiei publice, capabil să satisfacă exigenţele statului de drept. Legea noastră fundamentală instituie pluralismul politic într-o triplă calitate: a) de valoare supremă şi garantată în statul de drept, democratic şi social (art. 1, alin. 3); b) de condiţie şi garanţie a democraţiei constituţionale; c) de limită de revizuire a Constituţiei. Ea prevede dreptul de asociere politică, sindicală sau alte forme de asociere ca pe unul dintre drepturile fundamentale ale cetăţenilor şi stabileşte unele categorii de demnitari sau funcţionari publici, civili sau militari cărora le este interzisă asocierea în partide politice: judecătorii Curţii Constituţionale, Avocatul Poporului, magistraţii, membrii activi ai armatei, poliţiştii, recunoscând posibilitatea ca, prin lege organică, să se stabilească şi alte categorii decât cele prevăzute de textul constituţional.

Problema raportului dintre dimensiunea juridică și cea politică a administrației a fost viu dezbătută după căderea comunismului. La început ezitant, apoi din ce în ce mai ferm, un nou tip de discurs şi-a făcut loc în spaţiul public românesc postcomunist, deopotrivă în rândul specialiștilor în drept, al autorităților și al societății civile. Este vorba despre discursul privitor la rolul administraţiei publice şi la importanța pe care stabilitatea acesteia trebuie să o aibă în democraţia românească. Desigur, desprinderea de ideile şi reflexele statului totalitar nu a fost uşoară; în acest proces, a trebuit să se afirme cu precădere concepția potrivit căreia administraţia publică este „statul minus conducerea politică”. În prezent, este recunoscut cel puţin la nivel declarativ că administraţia nu trebuie să fie un apendice al partidului la putere, ci un sistem instituţional autonom bine definit prin legi, proceduri şi regulamente. Dată fiind moştenirea trecutului, nu este nicio surpriză că principala discuție legată de administraţia publică ce a avut loc în spaţiul public românesc s-a referit la necesitatea ca aceasta să fie protejată în faţa factorului politic şi al schimbării politice. Toate acestea au fost instituţionalizate prin Statutul Funcţionarului Public şi prin alte legi, sprijinite şi monitorizate de Uniunea Europeană, de-a lungul anilor.

Odată lămurit la nivel constituțional raportul dintre administrația publică și puterea politică, s-au putut defini și principiile generale ale administrației publice românești. Acestea sunt: principiul autonomiei funcţionale, principiul conducerii centralizate, principiul constituirii şi exercitării democratice a puterii executive, principiul stabilităţii şi specializării structurilor administraţiei publice, principiul egalităţii cetăţenilor în faţa administraţiei publice, principiul legalităţii în activitatea executivă şi principiul responsabilităţii administraţiei publice. Toate acestea sunt în consonanță cu principiile-cadru ale Uniunii Europene privind funcționarea legală a administrației publice: încrederea şi previzibilitatea (certitudinea legală); deschiderea şi transparenţa; responsabilitatea; eficienţa şi eficacitatea.

În funcție de ideologia dominantă și de modelul de guvernare din fiecare stat, administrația publică îndeplinește anumite funcții din aria asistenței sociale. Acestea sunt partajate (din punctul de vedere al organizării și al finanțării) între autoritățile centrale și cele locale. Rolul administrației publice în domeniul asistenței sociale este definit și reglementat în România prin Legea asistenței sociale (Legea nr. 292/2011). Aceasta stipulează următoarele: „Art. 3 (1) Responsabilitatea privind dezvoltarea propriilor capacităţi de integrare socială şi implicarea activă în soluţionarea situaţiilor de dificultate revine fiecărei persoane, precum şi familiei acesteia, autorităţile statului intervenind prin crearea de oportunităţi egale şi, în subsidiar, prin acordarea de beneficii de asistenţă socială şi servicii sociale adecvate. (2) Statul, prin autorităţile administraţiei publice centrale şi locale, îşi asumă responsabilitatea de realizare a măsurilor şi acţiunilor prevăzute în actele normative privind beneficiile de asistenţă socială şi serviciile sociale. (3) Statul, prin politicile publice din domeniul serviciilor sociale, contribuie la promovarea, respectarea şi garantarea drepturilor beneficiarilor la o viaţă independentă, împlinită şi demnă, precum şi la facilitarea participării acestora la viaţa socială, economică, politică şi culturală. (4) Autorităţile administraţiei publice centrale asigură elaborarea cadrului legislativ în domeniul asistenţei sociale, pentru susţinerea categoriilor defavorizate, combaterea sărăciei şi a riscului de excluziune socială, dezvoltarea politicilor de susţinere a familiei pe parcursul întregului ciclu de viaţă al membrilor acesteia, precum şi transferul către autorităţile administraţiei publice locale şi societatea civilă, inclusiv către instituţiile de cult recunoscute de lege, a atribuţiilor şi mijloacelor financiare necesare acţiunilor de asistenţă socială, prevăzute prin legile speciale”. Principalele domenii de intervenție socială ale administrației publice vizează protecția copilului, asistența persoanelor cu dizabilități, a vârstnicilor și a persoanelor cu venituri reduse.

Referinţe bibliografice

Academia Română, Institutul de Lingvistică „Iorgu Iordan” (2009), Dicționarul Explicativ al Limbii Române, ed. a III-a revizuită și adăugită, Editura Univers Enciclopedic, București.

Alexandru, I. (coord.) (2006), Dreptul administrativ în Uniunea Europeană, Editura Lumina Lex, București.

Alexandru, I., Cărăușan, M., Bucur, S. (2009), Drept administrativ, ed. a III-a revizuită și adăugită, Editura Universul Juridic, București.

Bocancea, C., Șandru, D. (coord.) (2012), Sinteze de știință politică, Editura Institutul European, Iași.

Costea, M. (2000), Introducere în administraţia publică, Editura Economică, Bucureşti.

Goodin, R.E., Klingemann, H.-D. (coord.) (2005), Manual de știință politică, Editura Polirom, Iași.

Iorgovan, A. (1996), Tratat de drept administrativ, vol. I, Editura Nemira, Bucureşti.

Lane, F.S. (2006), Probleme actuale de administrație publică, Editura Epigraf, Chișinău.

Manda, C. (2008), Drept administrativ. Tratat elementar, Editura Universul Juridic, București.

Manda, C., Manda, C.C. (2008a), Dreptul colectivităților locale, ed. a IV-a revăzută și adăugită, Editura Universul Juridic, București.

Manda, C., Manda, C.C. (2008b), Știința administrației, Editura Universul Juridic, București.

Nicoară, P.C. (2012), Rolul asistentului și lucrătorului social în cadrul serviciilor furnizate de administrația publică locală, Cluj-Napoca.

Parlagi, A. (2000), Dicţionar de administraţie publică, Editura Economică, Bucureşti.

Trăilescu, A. (2010), Drept administrativ, ed. a IV-a, Editura C.H. Beck, București.

Vedinaș, V. (2009), Drept administrativ, ed. a V-a revăzută și actualizată, Editura Universul Juridic, București.

Ana-Maria Ambrosă

Administraţie publică locală

(engl. local government; fr. pouvoir local; germ. Lokalen Regierung)

Sub aspectul structurii teritoriale, administraţia publică se divide în două tipuri de administraţii, respectiv administraţia publică de stat (centrală) şi administraţia publică locală. Activitatea acestor sisteme interferează, în sensul că amenajarea instituţiilor la nivel central influenţează amenajarea şi funcţionarea instituţiilor locale. De aici rezultă localizarea administraţiei publice locale ca o structură intermediară între administraţia publică centrală şi societatea civilă pe care o deserveşte. Legislaţia renunţă la uniformizarea nevoilor şi recunoaşte interesul local al colectivităţilor din unitatea administrativ-teritorială ca pe un interes distinct. Acesta este adus la îndeplinire de către organele administraţiei publice locale, constituite în unităţile administrativ-teritoriale ale statului – comuna, oraşul, judeţul – şi însărcinate cu rezolvarea problemelor specifice fiecărei colectivităţi. Administraţia publică locală este compusă din „autorităţile comunale şi orăşeneşti (consiliile locale şi primării), consiliile judeţene şi serviciile publice organizate în subordinea ori sub autoritatea acestor autorităţi publice” (Alexandru, 2006, p. 291). O altă concepţie defineşte administraţia locală ca fiind reprezentată de „ansamblul de autorităţi autonome eligibile, care în regim de putere politică rezolvă treburile publice din comune, oraşe şi judeţe şi prestează către colectivităţi servicii publice de interes local” (Manda, Banciu, Manda, 1997, p. 21), sau de „toate acele organisme ale statului care sunt chemate să satisfacă interesele care nu sunt generale, ci privesc, în primul rând, grupările omeneşti din localitate, şi care se caracterizează prin faptul că titularii cărora le este încredinţată administrarea acestor interese nu deţin puterea de la autoritatea centrală, ci de la corpul electoral local, pe cale de alegere. Aceşti titulari sunt însă şi ei subordonaţi autorităţii centrale, reprezentată prin guvern, care îşi exercită dreptul de coordonare şi unitate a statului pe calea tutelei şi a controlului” (Manda, Manda, 2002, pp. 54-55). În ceea ce priveşte structura şi activitatea administraţiei publice locale, acestea trebuie să se fundamenteze pe lege. Legalitatea în acest domeniu nu se reduce doar la conţinutul legislativ, ci implică supunerea administraţiei şi interesului public. Legalitatea determină administraţia publică să acţioneze în sensul respectării legii. Administraţia publică locală reprezintă o structură a administraţiei publice (Manda, 2007) ce îşi desfăşoară activitatea în baza unor principii. Aceste principii guvernează şi particularizează domeniul de activitate al administraţiei publice în unitățile administrativ-teritoriale: principiul legalităţii, prin care se asigură conformitatea actelor și faptelor administrative cu legea; principiul autonomiei locale¹, prin care se asigură funcționarea independentă a autorităților alese și absența subordonării; principiul descentralizării serviciilor publice, prin care se asigură dreptul autorităților alese de a-și organiza servicii proprii în scopul satisfacerii intereselor generale ale comunității; principiul eligibilităţii autorităţilor publice, prin care cetățenii își aleg persoanele care urmează să-i reprezinte în administrația locală; consultarea cetățenilor, care impune organizarea referendumului în cazul adoptării unor decizii cu caracter extrem de important (Parlagi, 2000, p. 119).

Plecând de la dispoziţiile generale ale art. 3, alin. 1, din Legea nr. 215/2001, administraţia publică locală are în principal rolul de a rezolva şi de a gestiona o parte importantă a treburilor publice, în interesul colectivităţilor locale² pe care le reprezintă, în conformitate cu nevoile şi cerinţele exprimate de acestea, prin raportare la specificul unităţii administrativ-teritoriale de care aparţin. În scopul realizării efective a misiunii stabilite de lege, autorităţile publice locale îndeplinesc următoarele funcţii:

a) funcţia de dezvoltare a democraţiei locale şi a vieţii politice locale;

b) funcţia de garant al respectării drepturilor şi libertăţilor fundamentale ale cetăţenilor pe plan local;

c) funcţia de limitare a puterii guvernanţilor pe plan local prin transferarea problemelor locale către colectivităţile locale;

d) funcţia de rezolvare a treburilor publice şi organizare a serviciilor publice de interes local, în vederea satisfacerii nevoilor şi intereselor locale;

e) funcţia de organizare a executării şi executarea în mod concret a legii, prin asigurarea realizării interesului general în plan local şi armonizarea acestuia cu interesul local;

f) funcţia economico-financiară, prin administrarea patrimoniului local şi stabilirea de impozite şi taxe locale (Manda, Manda, 2002, p. 79). În România, administraţia publică locală prezintă o serie de caracteristici rezultate din reglementările în materie, respectiv din dispoziţiile constituţionale privitoare la administraţia publică locală (secţiunea a doua, capitolul V din titlul III al Constituţiei României), completate de prevederile Legii administraţiei publice locale (Legea nr. 215/2001), precum şi ale Legii alegerilor locale (Legea nr. 67/2004):

– administraţia publică locală reprezintă o structură administrativă care permite colectivităţilor locale să rezolve treburile publice locale prin autorităţi administrative proprii, sub controlul autorităţilor centrale (art. 120-122 din Constituţia României);

– organizarea şi funcţionarea administraţiei publice locale se realizează în baza principiilor autonomiei locale şi a descentralizării serviciilor publice (art. 120 din Constituţia României; art. 2 din Legea nr. 215/2001);

– administraţia publică locală se constituie din autorităţi administrative autonome: comunale, orăşeneşti şi judeţene, consiliile locale şi primarii, consiliul judeţean (dar şi preşedintele consiliului judeţean) şi serviciile publice locale (art. 23-25 din Legea nr. 215/2001);

– raporturile dintre administraţia publică organizată la nivelul comunelor şi oraşelor şi cea de la nivelul judeţului au la bază principiile autonomiei, legalităţii, responsabilităţii, cooperării şi solidarităţii în rezolvarea problemelor comune; în relaţiile dintre ele nu există raporturi de subordonare (art. 6 din Legea nr. 215/2001);

– relaţiile administraţiei publice locale cu administraţia publică centrală de specialitate şi respectiv cu serviciile publice deconcentrate ale acestora sunt relaţii specifice de colaborare, cooperare şi conlucrare, ce se constituie într-un regim de coadministrare;

– administraţia publică locală rezolvă treburile publice locale şi realizează servicii publice de interes judeţean, prin autorităţi administrative alese şi prin referendum local, în condiţiile legii (art. 3 din Legea nr. 215/2001);

– administraţia publică locală constituie un ansamblu unitar alcătuit din funcţionari publici care prestează servicii publice pentru colectivitatea naţională şi pentru colectivităţile locale (Manda, Manda, 2002, pp. 73-74).

Administraţia publică locală este constituită din autorităţile administrative alese direct de către cetăţenii unităţilor administrativ-teritoriale. Autorităţile administraţiei publice prin care se realizează autonomia locală în comune, oraşe şi municipii sunt consiliile locale, comunale, orăşeneşti şi municipale, ca autorităţi deliberative, şi primarii, ca autorităţi executive. La nivel de judeţ, organul deliberativ este consiliul judeţean, iar organul executiv al judeţului este preşedintele consiliului judeţean. Conform clasificării realizate de Burciu și Dâmbu (2008, pp. 600-601), pe lângă autorităţile deliberative şi executive, administraţia publică locală cuprinde alte trei componente, şi anume: prefectul şi subprefectul, ca reprezentanţi ai administraţiei centrale a statului în teritoriu, prin care se realizează legătura necesară între puterea executivă şi conducerea unităţilor administrativ-teritoriale; instituţiile descentralizate ale statului român, respectiv diverse direcţii judeţene, inspectorate, agenţii sau oficii; acestea asigură „interfaţa” între ministere, agenţii centrale şi administraţia publică locală, respectiv între puterea statului şi interesul general al cetăţeanului; şi instituţii locale, înfiinţate şi organizate de autorităţile deliberative pentru a presta servicii publice locale, precum şi societăţi comerciale sau regii autonome în principalele domenii de activitate, potrivit specificului şi nevoilor locale. Fiecare organ al administraţiei publice are, la rândul său, „o configuraţie sistematică, implicit o anumită structură a elementelor sale componente” (Iorgovan, 2000, p. 372). Consiliile locale funcţionează ca autorităţi deliberative ale administraţiei publice locale, cu statut autonom, alese în scopul soluţionării problemelor de interes local ale comunei, oraşului, municipiului. Consiliile locale sunt compuse din consilieri aleşi prin vot universal, direct, secret şi liber exprimat – în condiţiile stabilite de legea privind alegerile locale – de către locuitori şi dintre aceştia. În exercitarea atribuţiilor ce le revin, consiliile locale adoptă hotărâri cu caracter individual sau normativ. Consiliul local îndeplineşte şi o funcţie de autoritate publică, fiind conducătorul administraţiei publice locale, al aparatului propriu de specialitate al autorităţilor administraţiei publice locale, pe care îl conduce şi îl controlează (Morariu, 2010, p. 44). În domeniul asistenţei sociale, consiliul local are următoarele atribuţii: identifică şi soluţionează problemele sociale în domeniu; administrează şi gestionează fondurile alocate pentru asistenţa socială; organizează şi susţine financiar sistemul de servicii de asistenţă socială; organizează servicii sociale, în funcţie de solicitările locale; asigură plata subvenţiilor aprobate pentru asociaţiile şi fundaţiile care desfăşoară programe de servicii sociale; aprobă programe de colaborare cu organizaţii nonguvernamentale; încheie convenţii în vederea asigurării serviciilor sociale; acordă spaţii, mijloace financiare şi logistice pentru realizarea activităţilor de asistenţă socială; asigură locuinţe sociale; finanţează sau, după caz, cofinanţează instituţiile publice de asistenţă socială de interes local, precum şi programele de servicii de asistenţă socială.

La nivelul fiecărui judeţ se constituie un consiliu judeţean, ca autoritate deliberativă a administraţiei publice locale, cu rolul de a coordona activitatea consiliilor comunale, orăşeneşti şi municipale, în vederea realizării serviciilor publice de interes judeţean (cf. art. 24 din Legea nr. 215/2001).

Autorităţile administraţiei publice locale au obligaţia de a implica colectivitatea locală în procesul de identificare a nevoilor comunităţii şi de soluţionare la nivel local a problemelor sociale. Pentru asigurarea aplicării politicilor sociale în domeniul protecţiei copilului, familiei, persoanelor vârstnice, persoanelor cu dizabilităţi, precum şi altor persoane, grupuri sau comunităţi aflate în nevoie socială, autorităţile administraţiei publice locale au atribuţii privind administrarea şi acordarea beneficiilor de asistenţă socială³ şi serviciilor sociale (art. 112, alin. 1 din Legea nr. 292/2011). În acest scop, autorităţile administraţiei publice locale înfiinţează şi organizează, în conformitate cu prevederile legale, servicii publice de asistenţă socială, răspunzând de înfiinţarea, organizarea şi furnizarea serviciilor sociale. Pentru a răspunde cât mai adecvat nevoilor sociale identificate, tipologiei potenţialilor beneficiari şi condiţiilor particulare în care aceştia se află, furnizarea serviciilor sociale se organizează într-un sistem descentralizat, la nivelul comunităţilor locale (art. 11, alin. 1 din Legea nr. 47/2006).

În ceea ce priveşte domeniul protecţiei copilului, acesta trebuie să constituie o prioritate, astfel că autorităţile administraţiei publice locale au obligaţia să garanteze şi să promoveze respectarea drepturilor copiilor din unităţile administrativ-teritoriale, asigurând prevenirea separării copilului de părinţii săi, precum şi protecţia specială a copilului lipsit, temporar sau definitiv, de îngrijirea părinţilor săi (art. 102 din Legea nr. 272/2004). Legea nr. 272/2004 stabileşte în art. 5 alin. 2 că răspunderea pentru creşterea şi asigurarea dezvoltării copilului revine în primul rând părinţilor, dar, potrivit art. 5 alin. 3 al aceluiaşi act normativ, în subsidiar, intervine şi responsabilitatea colectivităţii locale din care fac parte copilul şi familia sa. Astfel, potrivit legislaţiei, autorităţile administraţiei publice locale au, pe lângă atribuţiile specifice prevăzute de lege, o serie de atribuţii şi competenţe în domeniul protecţiei copilului. Conform Legii nr. 272/2004, autorităţile administraţiei publice locale au, în acest domeniu, mai multe tipuri de obligaţii: responsabilităţi comune tuturor persoanelor fizice şi juridice de drept public sau privat, referitoare la respectarea, promovarea şi garantarea drepturilor copilului stabilite prin Constituţie şi lege (cf. art. 1, alin. 1), obligaţii comune atât autorităţilor administraţiei publice centrale, cât şi celor locale, referitoare la drepturile şi libertăţile civile ale copilului, la sănătatea şi bunăstarea acestuia, la mediul familial, la educaţia şi protecţia sa împotriva oricăror forme de exploatare; dar şi obligaţii proprii autorităţilor administraţiei publice locale, respectiv primarilor, consiliilor locale şi consiliilor judeţene. În ceea ce priveşte ultima categorie, Legea nr. 272/2004 stabileşte următoarele obligaţii: de a sprijini părinţii sau, după caz, alt reprezentant legal al copilului în realizarea obligaţiilor ce le revin cu privire la copil, dezvoltând şi asigurând în acest scop servicii diversificate, accesibile şi de calitate, corespunzătoare nevoilor copilului (cf. art. 5, alin. 3); de a informa părinţii şi copiii în legătură cu drepturile pe care le au, precum şi asupra modalităţilor de acordare a drepturilor de asistenţă socială şi de asigurări sociale; de a implica colectivitatea locală în procesul de identificare a nevoilor comunităţii şi de soluţionare la nivel local a problemelor sociale care privesc copiii, creând în acest scop structuri comunitare consultative (cf. art. 103); consiliul judeţean şi consiliile locale au obligaţia de a înfiinţa comisia pentru protecţia copilului (art. 104, alin. 1 şi DGASPC – art. 105); acestea au obligaţia de a înfiinţa servicii de tip familial şi de tip rezidenţial (art. 112); consiliul judeţean are şi obligaţia de a acorda sprijin consiliilor locale pentru înfiinţarea şi funcţionarea serviciilor de zi (art. 11, alin. 2); consiliile locale ale municipiilor, oraşelor, comunelor şi sectoarelor municipiului Bucureşti au obligaţia de a organiza servicii de zi (art. 111, alin. 1); autorităţile publice locale care înfiinţează şi dezvoltă servicii pentru prevenirea separării copilului de familia sa, precum şi servicii de protecţie specială a copilului lipsit temporar sau definitiv de ocrotirea părinţilor sunt obligate să solicite licenţa de funcţionare la ANPDC (art. 115); consiliile locale au obligaţia de a asigura finanţarea serviciilor/activităţilor pentru prevenirea separării copilului de familia sa (cf. art. 118, alin. 1, lit. b, şi art. 120); consiliile locale sunt obligate să preia prin transfer serviciile de zi (art. 139, alin. 1) şi să păstreze destinaţia şi structura de personal a serviciilor preluate (alin. 4).

Sintetizând cele expuse, rezultă că administraţia publică locală constituie o instituţie fundamentală a societăţii, reprezentată de autorităţi administrative autonome alese, care, în regim de putere publică, rezolvă problemele publice la nivel local, în interesul colectivităţilor pe care le reprezintă, „exercitând şi funcţii de natură politică, administrativă şi economico-financiară” (Manda, Manda, 2002, p. 79) şi contribuind la „crearea şi întărirea ulterioară a statului” (Manda, Banciu, Manda, 1997, p. 22).

Referinţe bibliografice

Alexandru, I. (2006), Administraţia publică: teorii, realităţi, perspective, ed. a IV-a revăzută şi adăugită, Editura Lumina Lex, Bucureşti.

Burciu, A., Dâmbu, D. (2008), „Managementul public”, în A. Burciu (coord.), Introducere în management, Editura Economică, Bucureşti, pp. 583-609.

Debbasch, C. (1989), Science administrative. Administration publique, ed. a V-a, Dalloz, Paris.

Gâf-Deac, I. (2010), Ştiinţa administraţiei şi managementul public modern, Editura Infomin, Deva.

Iorgovan, A. (2000), Tratat de drept administrativ, vol. I, ed. a III-a, revăzută şi adăugită, Editura Nemira, Bucureşti.

Manda, C. (2007), Ştiinţa administraţiei, ed. a II-a, curs universitar, Editura Lumina Lex, Bucureşti.

Manda, C., Manda, C.C. (2002), Dreptul colectivităţilor locale, Editura Lumina Lex, Bucureşti.

Manda, C., Banciu, D., Manda, C. (1997), Administraţia publică şi cetăţeanul, Editura Tehnică, Bucureşti.

Morariu, A. (2010), „Contextul naţional al managementului public”, în Dimensiuni manageriale privind factorul uman integrat sistemului administrativ public, Editura Tipo Moldova, Iaşi, pp. 11-47.

Negulescu, P. (1934), Tratat de drept administrativ, vol. I: Principii generale, ed. a IV-a, Editura Marvan, Bucureşti.

Parlagi, A.P. (2000), Dicționar de administrație publică, Editura Economică, București.

***, Legea nr. 215/2001 privind administraţia publică locală, publicată în Monitorul Oficial, partea I, nr. 204 din 23 aprilie 2001, modificată prin Legea nr. 286/2006.

***, Legea nr. 67/2004 privind alegerea autorităţilor administraţiei publice locale, republicată în Monitorul Oficial, partea I, nr. 333 din 17 mai 2007.

***, Legea nr. 272/2004 privind protecţia şi promovarea drepturilor copilului, modificată şi republicată prin Legea nr. 257/2013, publicată în Monitorul Oficial, partea I, nr. 607 din 30 septembrie 2013.

***, Legea nr. 47/2006 privind sistemul naţional de asistenţă socială, publicată în Monitorul Oficial, partea I, nr. 239 din 16 martie 2006.

***, Legea nr. 292/2011 a asistenţei sociale, publicată în Monitorul Oficial, partea I, nr. 905 din 20 decembrie 2011.

Oana Elena LENŢA