© 2006, 2017 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7056-7

ISBN PDF: 978-973-46-7057-4

ISBN print: 978-973-46-6921-9

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă : Diana Aldea, Filip Odangiu, Îmbrăţişare

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DORA PAVEL este licenţiată în Litere şi a lucrat în învăţământ, în cercetare şi ca jurnalist radio. După patru volume de versuri, unul de povestiri şi trei cărţi de convorbiri cu scriitori români, autoarea abandonează definitiv poezia şi proza scurtă, pentru a se dedica în exclusivitate romanului de ficţiune, pe care îl consideră cea mai tentantă formă literară. Opţiunea fermă pentru roman survine, neaşteptat, într-un moment de muncă intensă, timp de un an, la elaborarea primei ediţii cu litere latine a Bibliei de la Blaj a lui Samuil Micu (1795), Dorei Pavel revenindu-i corectura şi colaţionarea întregului volum, tipărit la Vatican în 2000, unde a şi fost lansat în prezenţa Papei Ioan Paul al II-lea. Brusc, într-o zi de august a anului 2000, în paralel cu implicarea în această editare, autoarea începe scrierea romanului Agata murind (2003; ediţia a II-a, Polirom, 2004; ediţia a III-a revăzută, în colecţia Top 10+, Polirom, 2014), roman distins cu Premiul Uniunii Scriitorilor din România şi apărut, în 2013, şi într-o versiune spaniolă, la Editura Crealite din Madrid. Aşa cum a mărturisit, romanciera crede că Biblia de la Blaj, cu tot ce a însemnat ea, „m-a făcut conştientă de voinţa şi de energia mea, de puterea mea de îndurare, de stăpânire, de concentrare, dar şi de detaşare; de pasionalitatea mea, de realele mele resurse: fizice, intelectuale, afective, morale...“. Romanului de debut i-au urmat, tot la Polirom, alte trei romane, Captivul (2006), Pudră (2010) şi Do Not Cross (2013), recompensate cu Premiul USR, filiala Cluj. După un deceniu de la prima apariţie, Captivul continuă să seducă cititorul prin frazarea fluentă, la persoana întâi, prin accentele sale de thriller tensionat şi construcţia ingenioasă a senzaţionalului.

„— Acolo sunt oameni! Închipuiţi-vă, aceştia nu dorm!

— Şi de ce oare?

— Pentru că nu obosesc.

— Şi de ce oare?

— Pentru că sunt nebuni.

— Oare nebunii nu obosesc?

— Cum ar putea obosi nişte nebuni!“

Franz Kafka, Copii pe şosea

Partea întâi

Capitolul unu

Astăzi se împlinesc trei luni de când am încălcat consemnul. O săptămână, de când sunt aici. N-aş spune că mă simt mai rău. Nici mai bine. Poate doar uşor îmbătrânit. Sau poate uşor slăbit. Mi-am dat seama de asta după efortul cu care am împins grilajul, azi-dimineaţă, la trezire. Oricum, numai eu pot face asta. Ceilalţi, câţi au mai rămas, sunt, cu toţii, mai în vârstă decât mine. Unul singur e mai tânăr. Dar băiatul e plăpând. Iar grilajul... trebuie împins cu putere. Nu e propriu-zis o fereastră. Totuşi, structura de metal odată îndepărtată, poţi primi vârtejul de aer în faţă. Vorba vine: vârtej de aer. Pentru că nici aerul nu e aer aici. E tot cel vechi, cel stătut, de dinăuntru. Cu toate că, dacă înlăturăm grilajul ferestruicii, cum spun, pare că intră cât de cât ceva ce s-ar putea numi aer. Un fel de curent vălătucit în labirint. O adiere răzleţită care ne induce măcar iluzia aerisirii. A unei cât de mici oxigenări. În realitate, în subsolul poliţiei, aerul nu vine niciodată de-afară. El doar se mută dintr-un loc în altul. Unul nou, primenit, nu răzbate până aici. N-are cum! Poate doar la nivelele superioare. Niciodată până la noi. Până-n pântecul clădirii.

Iar de văzut afară, nici atât. De la noi şi până-n stradă mai sunt două ziduri. Unul, de fapt, celălalt fiind chiar peretele exterior. Aşadar, peretele celulei noastre, peretele exterior şi, între ele, paralel cu ele, la doar optzeci de centimetri de al nostru şi la un metru de cel al clădirii, un perete intermediar. Nu ştiu cine şi de ce l-a făcut. Nu i-am înţeles încă rostul. Şi, fireşte, acest zid, anexat, nu e întreg. Cum nici zidul nostru din acea parte a încăperii nu e întreg. N-avem uşă, chiar dacă peretelui îi lipseşte înspre capăt un tronson cam de mărimea şi forma unei uşi. Dar încăperea nu are uşă şi nici n-a avut vreodată, de vreme ce nu i se vede cadrul sau vreun alt semn că el ar fi existat cândva. Ai putea spune că zidul celălalt, intermediar şi paralel, a fost conceput tocmai să-i suplinească zidului nostru uşa. Pornind din acelaşi perete, lateral, din care ar fi pornit uşa noastră dacă ea ar fi existat, peretele intermediar e compact la capătul ăsta şi decupat la celălalt. Având aceeaşi lungime, rezultă că muchiile de sus şi de jos ale celor doi pereţi alcătuiesc laturile opuse ale unui paralelipiped. Aşa stând lucrurile, când ieşim, mai întâi dăm cu nasul de zidul intermediar. Nu e o senzaţie prea plăcută! Frisonul de claustrare pe care l-am simţit în prima zi de arest mă convulsionează şi acum. Totuşi, m-am mai obişnuit. Acum ştiu. Nu trebuie decât să coteşti la stânga şi, strâmtorat între cele două ziduri, să înaintezi repede prin „tunel“. Ajuns la capăt, o iei la dreapta pentru a ieşi la lumină. Vorba vine: la lumină. Ea nu e îndestulătoare nici măcar acolo, la terminarea zidului intermediar, deşi peretele care răspunde spre trotuar are multe ferestre. Dat fiind că „adăpostul“ nostru se află la subsol, ele sunt mai tot timpul închise şi sticlele prăfuite. Totuşi, dacă ai răbdare, poţi vedea printre gratii, în răstimpuri, la distanţă, picioarele trecătorilor.

Asta îmi aminteşte de vremea când lucram în teatru. Îmi pare mult de-atunci. Nu e decât o săptămână. Dimineaţa, înainte de-a intra, alegeam anume eu însumi să calc aproape de zidurile imobilului. Să-mi las gleznele şi gambele gâdilate de aerul cald, emanat de dinăuntru. Să inhalez dinspre pervazele prăfuite mirosul vetust, răscolitor...

Şi nu vorbesc de geamuri. Nu geamurile mă interesau. Din loc în loc, căutam doar găurile alea, lăsate destupate, un soi de puţuri de aerisire oblice, tăiate-n piatră, şi tot atât de adânci pe cât permite grosimea temeliei. Prin ele, trunchiul uman nu poate pătrunde. Teama asta noi, cei dinăuntru, n-o aveam. C-ar putea pătrunde cineva. Ştie asta oricine. Că acolo, ca şi-aici, pericolul nu vine de afară. Iar de ieşit... nici atât n-ar putea ieşi cineva! Dacă încerci să te strecori, rămâi strangulat. Nimeni nu-i atât de nebun!

În plus, deşi înclinate înspre interior, prin gurile zidului nici ploaia nu răzbate. Sau pâraiele iscate după ploaie. Nu ştiu dacă ai observat, teatrul e suspendat ca-n vârful unor metereze. Şi foarte bine protejat. Ca s-ajungi la el, eşti nevoit să urci. Terenul împrejmuitor, suficient de lat, e terasat, începând de jos, de la nivelul trotuarului şi al străzii.

Totuşi, înăuntru umezeala e mare. La orice nivel al clădirii, umezeala e mare. Ca şi-aici, unde o simţi în toate mădularele. Ni se lipeşte de păr şi de unghii ca o culoare, ni se prinde de grumaz şi de gulerul cămăşii. Cearşaful ne e jilav şi musteşte sub noi ca o lespede acoperită de mătasea-broaştei.

Astăzi m-au audiat din nou. Nu ştiu unde vor s-ajungă şi ce vor să afle. Sunt multe lucruri despre care le-aş putea vorbi. E limpede că, în măsura în care vor şti să pună întrebări, le voi răspunde. E mai uşor să răspunzi strict la întrebări. Dar ei nu ştiu ce ştiu eu şi, în consecinţă, nu mă vor întreba. Iar eu nu am de ce să le spun, nici eu, neîntrebat, chiar totul.

Şi-apoi, de unde aş începe? Şi, cum despre tine, Zedra, oricum nu le-aş vorbi, ce le-aş putea vorbi?!

Capitolul doi

Pe la şase ani începusem să trăiesc prin tine. Edificiul familiei noastre se fisurase de mult. Mama se mai întorsese de câteva ori, înainte de-a ne părăsi definitiv. Pe timpul revenirilor, din constantele comportamentului ei reţin doar elanul unei muţenii dezagreabile, cu puseuri de impulsivitate defensivă. Cât era plecată, tata îi separa în dulap veşmintele şi-i vâra obiectele prin sertare, fără să i le arunce de tot. Sunt convins că încă mai spera să le pună la loc curând. Pentru a-i masca infidelităţile, versiunea pe care ne-o prezentase el era că, din cauza oboselii, mama făcuse un „infiltrat“, o boală de plămâni incipientă şi tocmai de aceea „nu prea gravă“, după „spusele“ medicului, care îi recomandase totuşi „izolarea“ pentru o vreme într-un sanatoriu de munte. Microbul făcea mari ravagii, zicea el, chiar şi-n rândul adulţilor. În primul rând, însă, noi, copiii, trebuia să fim protejaţi. E-adevărat, îmi amintesc că, preventiv, amândoi eram supuşi unor controale riguroase. Periodic, eram şi noi ascultaţi la plămâni. Din fericire, „microbul“ nu ne-a atins.

Cât despre mine, simpla absenţă a mamei sau temerea că ea ar putea să refacă un cuplu în altă parte erau departe de-a mă mai vulnerabiliza. Supraestimasem rolul părinţilor. Înstrăinarea lor progresivă nu mai era ordinea pe care mă puteam baza. Aşa-zisa lor protecţie, tutelă, se dovedise un amestec de slăbiciune şi fals.

Doar când am aflat că mamei i se născuse un alt copil perspectiva mea s-a schimbat radical (aveam, amândoi, cum spun, şase ani). Miza panicii mele era alta acum: convingerea că acel rod, al noului cuplu, ar putea să ne extermine pe noi. Pe noi, gemenii, copiii ei legitimi, cei pe care naşterea surorii mai mici, materialitatea făpturii care prinsese viaţă în străini ne aruncau, înaintea tuturor, într-o lumină defavorabilă. Nu-mi mai învinuiam mama cu aceeaşi vehemenţă. Reproşurile pe care i le adusesem până nu de mult numai ei se estompaseră. O pierduserăm pentru că şi eu, şi tu ne dovediserăm nedemni de iubirea ei. Responsabilitatea ne aparţinea în întregime. Aşa credeam. Aşa îmi spunea judecata mea, oscilând tot mai mult între exasperare şi căinţă.

Traversasem toate coşmarurile. Plânsesem şi mă culpabilizasem. Ferecasem porţile şi mă izolasem. Cercul trădării era închis, iar trădarea înăuntru.

Şi, deodată, salvarea mi-a apărut limpede. Cum de n-o văzusem? Eram orb? Orb?

Te aveam pe tine! Darul meu, alinarea mea erai tu! Îmi mai rămăseseşi tu! Tu şi inocenţa ta. Tu, care te lăsai încă minţită şi te credeai în continuare rod unic, imaginea unificatoare a cuplului. Aşa credeam. Fără să-ţi pese că amândoi deveniserăm doar o biată sămânţă devitalizată a lui. Doar cu tine şi cu această înverşunare autistă a ta, o energie care se va stratifica tot mai mult în jurul meu, voi putea scăpa, mă voi „salva“.

Ştiam ce aveam de făcut. Ne vom lega şi mai strâns. (Ce nu presimţeam pe-atunci era pericolul dependenţei. Evoluţia iubirii noastre în exces.)

Fie uşurătatea lor, a părinţilor noştri, răzbunată de sudura noastră! Iar sudura noastră nu va fi ca a lor! Se va vedea. Va fi definitivă. Cu ea le vom uzurpa chiar locul. Nu mi se părea greu. Fragilitatea ta era fragilitatea mamei, robusteţea mea incipientă o reconstituia pe-a tatei. Părinţii... De la ei pornise totul. De la mamă. Ei aveam să-i autorizăm, în ani, castitatea care i se sleise, de la ea aveam să ne revendicăm pocăinţa pe care n-o exprimase.

Îmi amintesc... Lasă-mă să-mi amintesc, îmi face aşa de bine să-mi amintesc din nou de noi. De-acolo, de unde eşti, ascultă-mă bine, Zedra. Îţi spun toate astea (chiar dacă numai în gând) pentru prima oară, acum.

...Deşi izolaţi de dormitorul părinţilor, deşi separaţi noi înşine cu paturile, nu fuseserăm încă „aclimatizaţi“ în încăperi diferite – cum s-ar fi cuvenit, ca frate şi soră –, noi având pe atunci doar şase ani. În general, eu eram mai leneş şi mă trezeam mai târziu. La trezire, te regăseam de fiecare dată în picioare, lângă tata, şi el deja alertat şi prezent pentru dichisitul tău de dimineaţa, care ameninţase să devină o problemă de când porniseşi să faci primii paşi. Erai mârâită şi somnolentă şi-atât de dizarmonică încă în mişcări. Totuşi, încrâncenarea cu care ţineai să-ţi impui gustul de la prima oră, pretinzând imperios cu totul alte hăinuţe decât cele pe care le purtaseşi cu o zi sau două în urmă, mă umplea de admiraţie. Treaz de-a binelea de-acum, păstram ochii mijiţi, străduindu-mă să nu mă trădez prin nimic. Nu doar pentru a nu-ţi da apă la moară, pentru a nu-ţi întreţine şi mai mult criza de isterie, cât de teama că o ripostă violentă, mai ales din partea mea, ar fi riscat să te intimideze şi să întrerupă brutal tocmai acea explozie a iresponsabilităţii tale. Pentru mine, atât de importantă. Şi de feminină. Oricine altcineva în locul tău, mai puţin obsedat de sine, ar fi luat imediat comportamentul meu precaut ca pe cel mai puternic afront. Mă prefăceam că dorm. Şi asta ar fi fost de-ajuns pentru a-ţi stârni de-aici încolo ţipetele gratuite. Departe de-a te învinui pentru că mă ignorai, dimpotrivă, îmi ţineam în continuare răsuflarea, fermecat de-a te descoperi exact aşa cum îmi şi doream să te descopăr: fragilă, însă atât de impetuos-furibundă. Ingenuă, dar atât de batjocoritor-carnală.

Adoram să te privesc în acele momente. Adoram să te văd aruncând cât colo tot ce ţi se dădea să îmbraci. Aşteptam şi savuram mai ales clipa în care, în cele din urmă, ambiguă şi derutată, confuză şi prefăcută, ajungeai să nu mai fii de acord cu nimic. Adoram s-aud asta! Nu mai puţin, adoram să-ţi văd trupul mic şi gol, neobosit în acele răzvrătiri matinale, pe care le inventai anume parcă pentru mine. Zilnic şi într-un mod atât de convenabil. Cu pleoapele strânse, luasem deprinderea să maculez tot restul încăperii, pentru a detaşa şi a comprima pe retină doar forma ta albă şi moale, strecurată între scândura ultimului sertar deschis şi podea. Încercam să-ţi număr aluniţele risipite pe piept şi pe şolduri, nu mai multe de cinci-şase, cred. Numărătoarea îmi ieşea de fiecare dată altfel. Imaginea începea să-mi tremure, rezistenţa muşchilor orbitali să-mi cedeze şi, cum nu mai izbuteam să ţin ochii nici măcar întredeschişi, mă reîntorceam în vis pentru scurt timp, impregnat de aceste spectacole ale tale, de neadaptare la o nouă zi.

Când, în sfârşit, mă deşteptam eu însumi de-a binelea, singur, într-o linişte deplină, întinzându-mă reflex după pantaloni, aceiaşi din ziua precedentă, rareori se întâmpla să observ că îmbrăcam şi eu mereu o altă cămăşuţă. Tata mi-o agăţa şi mie, invariabil, de speteaza scaunului. Dar eu nu mă întrebam de ce şi când făcuse această substituţie. Spre deosebire de tine, nu-mi amintesc să fi avut nici cea mai vagă pretenţie de acest gen. Nu pentru că n-aş mai fi îndrăznit să adaug capriciilor tale propriile mele capricii. Nu cu gândul de a-i uşura lui viaţa. Nu ţineam să trec neobservat, dar nici să fiu copilul-model, care s-ar fi putut remarca numai în opoziţie cu tine. Eram, pur şi simplu, altfel. Mă născusem altfel, şi asta independent de tine. Eram eu însumi unic, fără îndoială, iar pe tine, geamănul meu, sora mea de sânge, te iubeam tocmai pentru că erai cum erai. Odată conştient de asta, izbutisem să nu mai interpretez şi să nu mai resimt nici mofturile tale ca pe-o agresiune. În plus, cum e şi firesc, postura de frate „mai mare“ îmi crease şi mie, de la început, acea psihologie, responsabilă, de protector al surorii „mezine“.

Mai mult. Descoperisem vecinătatea ta. Binefacerile vecinătăţii tale. Eficienţa născocirilor tale inocente şi atât de lipsite de stabilitate. Părea că tu mă protejezi pe mine, chiar şi atunci când te consideram prea firavă pentru a-mi putea fi un real sprijin. Nu vedeam în reversibilitatea asta nimic înjositor. Îmi era în continuare milă pentru manifestările tale de nesupunere, care păreau de cele mai multe ori să-ţi inducă, ţie însăţi în primul rând, un adevărat chin.

Aş fi vrut să te ajut, să ţi-l pot alina.

Pentru asta se cerea să pătrund mai întâi mecanismul tău mental. Atracţia asexuată pe care o simţeam eu era tocmai aceea a eului tău atât de dislocat, de imprecis şi de incontrolabil. Îl studiam atent pe tata, care îţi intra în joc cu infinită răbdare. Îi ascultam explicaţiile. Le relua pentru tine a mia oară, de la cap, cu acelaşi şi acelaşi lucru. Îl ascultam şi-mi părea nespus de rău pentru eforturile lui zadarnice. N-aş spune că-i eram nici lui aliat, de vreme ce nemulţumirea ta mă îndurera cel mai mult. Neînţelegându-te, deocamdată mă păstram deoparte. După cum intuisem, chiar simpla mea prezenţă în cameră părea să-ţi accentueze crizele, deşi nu încercasem niciodată să te imit sau să te îngân, întărâtându-te, cum presupuneam că se petrec lucrurile îndeobşte între fraţi. Ba, uneori, rareori, când accesele tale de personalitate ajungeau să depăşească orice limită, scăpând de sub control, mă furişam afară din pat şi părăseam în grabă camera. Doream să te lipsesc de spectatori. N-o făceam cu ostentaţie.

Rezultatul? Nu te linişteai nici atunci imediat. Totuşi, ceva mai repede. Am observat asta. În tot acest răstimp, încercam, disperat, să-i găsesc revoltei tale o minimă justificare. Mi-a fost peste putinţă. Smiorcăielile fetiţei anunţau şi pentru mai târziu o natură complicată, contorsionată. Codificată. Aşa credeam. Şi mai credeam că eu nu eram aşa. Mă ştiam capabil să mă stăpânesc. Să nu ridic pretenţii absurde. Şi mai ales să nu învârt lumea la nesfârşit în jurul propriei persoane.

Aş spune că tu şi constrângerile comportamentului tău aţi fost primele enigme pe care le-a semnalat în mintea mea sexul opus. Tot cele care, într-un fel, aveau să mă păstreze şi mult mai târziu, în faţa femeii, iremediabil rezervat. Priorităţile tale îmi apăreau atât de străine, încât foarte curând am pus incapacitatea mea de a le înţelege pe seama diferenţelor dintre sexe.

Mă fericeam că descoperisem asta. Mă fericeam că eram băiat.