Thomas Piketty, L’économie des inégalités

© 2014 by Editura Polirom, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4924-2

ISBN PDF: 978-973-46-4925-9

ISBN print: 978-973-46-4787-3

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © iStockphoto.com/Aeron Cargill Art

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Thomas Piketty este director de studii la École des hautes études en sciences sociales şi profesor la École d’économie de Paris, specializat în studiul inegalităţilor economice, mai ales din perspectivă istorică şi comparativă. Dintre lucrările publicate, menţionăm: Les hauts revenus en France au XXe siècle. Inégalités et redistributions 1901-1998 (2001), Peut-on sauver l’Europe? Chroniques 2004-2012 (2012), Le Capital au XXIe siècle (2013). În 2013 a primit premiul Yrjö Jahnsson, acordat de European Economic Association.

Avertisment către cititor

Această carte a fost redactată şi publicată pentru prima dată în 1997. De atunci, ea a făcut obiectul unor multiple reeditări şi actualizări, în special în cadrul acestei noi ediţii (2014). Trebuie să subliniem totuşi că structura de ansamblu a cărţii nu a fost modificată din 1997 şi că această lucrare reflectă în principal stadiul cunoştinţelor şi al documentării disponibile până la acea dată. În special, ea nu ia în calcul decât în mod imperfect cercetările internaţionale realizate în ultimii 15 ani în privinţa dinamicii istorice a inegalităţilor. Cititorul interesat de o prezentare detaliată a acestor cercetări istorice şi a învăţăturilor pe care acestea le pot oferi este rugat să consulte World Top Incomes Database (disponibilă online) şi lucrarea mea Le capital au 21e siècle (Seuil, 2013).

Introducere

Problema inegalităţii şi a redistribuirii se află la baza conflictului politic. În termeni foarte simpli, putem spune că, în mod tradiţional, conflictul central pune faţă în faţă următoarele două poziţii.

Pe de o parte, poziţia liberală de dreapta ne spune că doar forţele pieţei, libera iniţiativă şi creşterea productivităţii permit cu adevărat îmbunătăţirea pe termen lung a veniturilor şi condiţiilor de trai, în special ale celor mai defavorizaţi, şi că, prin urmare, acţiunea publică de redistribuire, în afara faptului că trebuie aibă o dimensiune moderată, trebuie să se limiteze, în orice caz, la instrumentele care interferează cât mai puţin posibil cu acest mecanism virtuos, cum ar fi, de exemplu, sistemul integrat de prelevări şi transferuri (impozitul negativ) al lui Milton Friedman [1962].¹

Pe de altă parte, poziţia tradiţională de stânga, moştenită de la teoreticienii socialişti din secolul al XIX-lea şi din practica sindicală, ne spune că doar luptele sociale şi politice pot permite ameliorarea suferinţei celor mai nevoiaşi produse de sistemul capitalist şi că acţiunea publică de redistribuire trebuie, dimpotrivă, să pătrundă în inima procesului de producţie pentru a pune sub semnul întrebării modul în care forţele pieţei determină profiturile însuşite de proprietarii de capital, precum şi inegalităţile dintre salariaţi, de exemplu, prin naţionalizarea mijloacelor de producţie şi fixarea de grile salariale constrângătoare, şi nu prin limitarea la plata impozitelor pentru finanţarea transferurilor fiscale.

Acest conflict dreapta/stânga demonstrează, mai întâi, că dezacordurile privind forma concretă şi oportunitatea unei acţiuni publice de redistribuire nu au la bază, în mod necesar, principii contradictorii de justiţie socială, ci mai curând analize contradictorii ale mecanismelor economice şi sociale care produc inegalităţile. Există, în realitate, un anumit consens asupra mai multor principii fundamentale de dreptate socială: dacă inegalitatea este cauzată, cel puţin în parte, de factori pe care indivizii nu îi pot controla, cum ar fi inegalitatea bunurilor iniţiale transmise de familie sau ca urmare a norocului, pentru care indivizii respectivi nu pot fi învinovăţiţi, atunci este drept ca statul să încerce să amelioreze, într-un mod cât mai eficient, soarta persoanelor celor mai defavorizate, adică a celor care au fost obligate să se confrunte cu factorii noncontrolabili cei mai defavorabili. Teoriile moderne ale dreptăţii sociale au exprimat această idee sub forma principiului „maximin”, conform căruia societatea dreaptă trebuie să maximizeze oportunităţile şi condiţiile de trai minime oferite de sistemul social, principiu introdus în mod formal de Serge-Christophe Kolm [1971] şi John Rawls [1972], dar o putem regăsi, sub forme mai mult sau mai puţin explicite, şi în trecut, cum ar fi, de exemplu, ideea tradiţională conform căreia trebuie garantate tuturor drepturi egale cât mai ample, idee foarte larg acceptată la nivel teoretic. Adesea, adevăratul conflict se referă mai mult la modalitatea cea mai eficientă de a îmbunătăţi cu adevărat condiţiile de trai ale celor mai defavorizaţi şi la numărul de drepturi care pot fi acordate tuturor doar pe baza principiilor abstracte de dreptate socială.

Doar o analiză minuţioasă a mecanismelor socioeconomice care produc inegalitatea ne-ar putea permite, prin urmare, să dăm partea lor de dreptate acestor două viziuni extreme ale redistribuirii şi, poate, să contribuim astfel la implementarea unei redistribuiri mai corecte şi mai eficiente. Obiectivul acestei cărţi este de a prezenta stadiul actual al cunoştinţelor care ne permit să progresăm în această direcţie.

Exemplul acestui conflict dreapta/stânga ne arată, în principal, importanţa opoziţiei dintre diferitele tipuri de redistribuire, dintre instrumentele diferite ale redistribuirii. Trebuie să lăsăm piaţa şi sistemul ei de preţuri să opereze liber şi să ne mulţumim să facem redistribuirea prin intermediul impozitelor şi transferurilor fiscale sau trebuie să încercăm să modificăm structural modul în care forţele pieţei produc inegalitatea? În limbajul economiştilor, această opoziţie corespunde distincţiei dintre redistribuirea pură şi redistribuirea eficientă. Cea dintâi este adaptată situaţiilor în care echilibrul pieţei este evident eficient în sensul lui Pareto – cu alte cuvinte, când este imposibil de reorganizat producţia şi alocarea resurselor astfel încât toată lumea să aibă de câştigat, dar când considerente de dreptate socială pură impun o redistribuire dinspre indivizii mai înstăriţi spre cei mai puţin favorizaţi. A doua corespunde situaţiilor în care imperfecţiuni ale pieţei impun existenţa unor intervenţii directe în procesul de producţie care permit deopotrivă îmbunătăţirea eficienţei paretiene a alocării resurselor şi echitatea distribuirii lor.

În practica conflictului politic contemporan, această opoziţie dintre redistribuirea pură şi redistribuirea eficientă s-a confundat adeseori cu opoziţia dintre o redistribuire de amploare moderată şi o redistribuire mai ambiţioasă. Acest conflict tradiţional dreapta/stânga s-a complicat totuşi, de-a lungul timpului – de exemplu, din momentul în care anumite persoane de stânga au început să susţină instituirea unui „venit de bază necondiţionat”, acordat tuturor, finanţat din impozite şi care nu interferează direct cu jocul pieţei, diferit de impozitul negativ al lui Friedman doar prin amploarea sa. În general, problema instrumentelor redistribuirii nu se confundă prin urmare, în mod necesar, cu problema amplorii redistribuirii. Această carte se va strădui să demonstreze că aceste două probleme merită să fie tratate distinct, deoarece, în general, presupun consideraţii şi răspunsuri distincte.

Pentru a avansa cu această explorare, este util să începem prin a ne aminti cele câteva ordine de mărime şi evoluţii istorice care caracterizează inegalitatea contemporană, ceea ce ne va permite să identificăm principalele fapte de care trebuie să ţină seama teoriile inegalităţii şi redistribuirii (capitolul I). Următoarele două capitole (II şi III) prezintă principalele analize ale mecanismelor care produc inegalităţile, insistând atât asupra mizei politice a conflictelor intelectuale care opun teorii diferite, cât şi asupra faptelor observate sau observabile care le pot diferenţia. Capitolul II se va concentra cu precădere asupra problemei inegalităţii capital/muncă, o inegalitate fundamentală care a marcat profund analiza problemei sociale începând cu secolul al XIX-lea. Capitolul III se va ocupa apoi de problema inegalităţii veniturilor din muncă în sine, care a devenit, probabil, problema centrală a inegalităţii contemporane, dacă nu cumva a fost dintotdeauna. Odată ce aceste cunoştinţe vor fi puse cap la cap, va fi posibil să reluăm şi să aprofundăm problema esenţială, cea a condiţiilor şi instrumentelor redistribuirii (capitolul IV). O atenţie deosebită va fi acordată inegalităţii şi redistribuirii din Franţa, chiar dacă sărăcia relativă a informaţiilor şi studiilor disponibile, care contrastează în mod deosebit cu importanţa acordată şomajului, diviziunii sociale etc. în dezbaterea publică franceză a anilor 1990, ne obligă uneori să ne mulţumim cu utilizarea studiilor referitoare la alte ţări, în special Statele Unite, pentru a ilustra, a confirma sau a contrazice teoriile prezentate.

1. Referinţele dintre paranteze fac trimitere la bibliografia de la sfârşitul lucrării.

Capitolul I

Măsurarea inegalităţilor şi evoluţia acestora

Care sunt ordinele de mărime ale inegalităţii contemporane? Inegalitatea care separă săracii de bogaţi într-o ţară dată poate fi măsurată printr-o diferenţă de venit între 1 şi 2, între 1 şi 10 sau între 1 şi 100? Cum se compară aceste diferenţe cu inegalităţile observate în timp şi spaţiu? Aceste diferenţe erau aceleaşi în 1950, 1900 sau 1800? Inegalitatea în privinţa şomajului a devenit principala inegalitate în ţările occidentale în anii 1990?

Diferitele tipuri de venit

Care sunt diferitele surse de venituri încasate efectiv de gospodării? Tabelul 1 de mai jos prezintă veniturile celor aproximativ 24 de milioane de gospodării din Franţa în anul 2000, în termeni de salarii, veniturile liber-profesioniştilor (agricultori, comercianţi, profesiuni liberale…), pensii, alte venituri din transferuri (alocaţii familiale, ajutoare de şomaj, venit minim de inserţie… şi venituri din patrimoniu (dividende, dobânzi, chirii…).

Ce ne spune tabelul 1? Mai întâi, 58,8% din venitul total al gospodăriilor este încasat sub forma salariilor. Dacă adăugăm la acestea cele 5,8% constituite din veniturile liber-profesioniştilor, obţinem aproape două treimi din venitul total ca venit realizat în urma unei activităţi. Apoi, veniturile sociale reprezintă mai mult de 30% din totalul veniturilor pe gospodărie, din care mai mult de două treimi reprezintă pensiile. În fine, veniturile patrimoniale ale gospodăriilor nu reprezintă decât aproximativ 5% din venitul lor total. Se ştie totuşi că veniturile din capital sunt raportate greşit de gospodării în sondajele privind veniturile. Bazându-se pe cifrele furnizate de firme şi de sistemul bancar privind dividendele şi dobânzile plătite, contabilitatea naţională ajunge la o estimare mai ridicată a cotei veniturilor din capital din venitul total al gospodăriilor, de ordinul a 10% [INSEE, 1996b, pp. 26-29]. Oricum ar fi, toate sursele ne conduc la concluzia că veniturile obţinute în urma unei activităţi sunt de cel puţin şase sau şapte ori mai mari decât suma de bani obţinută de gospodării din veniturile din capital. Este vorba aici despre o caracteristică generală a repartizării veniturilor din toate ţările occidentale [Atkinson et al., 1995, p. 101]. Această cifră de 5% sau 10% subestimează totuşi importanţa veniturilor din capital pentru economie şi societate în ansamblul ei, deoarece o parte importantă a venitului din capital al firmelor nu este distribuită gospodăriilor în proprietatea cărora se află (cf. capitolul II, pp. 56-57).

Importanţa diferitelor tipuri de venit nu este aceeaşi, evident, dacă eşti bogat sau sărac. Pentru a face o distincţie între diferitele tipuri de venit, este util să folosim noţiunea de decilă: prima decilă a unei repartiţii, notată cu D1 în tabelul 1, grupează primele 10% din gospodăriile cu cel mai mic venit; a doua decilă, notată cu D2, reprezintă următoarele 10% şi aşa mai departe, până la a zecea decilă, notată cu D10, ce reprezintă cele 10% din gospodăriile cele mai bogate.

Pentru a rafina descrierea, am recurs, de asemenea, la noţiunea de centilă: prima centilă cuprinde 1% dintre cei mai săraci – şi aşa mai departe, până la a suta centilă.

Tabelul 1. Diferitele tipuri de venituri încasate de gospodării în Franţa în anul 2000

Salarii

Liber- profesionişti

Pensii

Transferuri

Patrimoniu

Media

58,8

5,8

21,3

9,5

4,6

D1

17,9

1,7

43,2

34,2

3,1

D2

30,0

2,3

44,6

20,7

2,4

D3

38,3

2,9

40,8

15,1

2,9

D4

44,3

2,7

35,7

14,3

3,1

D5

50,6

2,6

28,9

14,6

3,4

D6

58,4

3,6

22,0

12,4

3,6

D7

63,3

3,4

19,8

10,4

3,2

D8

66,5

3,3

18,7

7,6

3,9

D9

68,6

4,6

16,6

5,6

4,6

P90-P95

70,2

7,0

13,4

4,1

5,3

P95-P100

63,6

16,4

8,4

2,9

8,8

Interpretarea tabelului: „D1” reprezintă 10% din cele mai sărace gospodării, „D2” următoarele 10% şi aşa mai departe. „P95-P100” reprezintă 5% din cele mai bogate gospodării, iar „P90-P95” precedentele 5%. Salariile reprezintă, în medie, 58,8% din venitul total încasat de toate gospodăriile şi, în medie, 17,9% din veniturile încasate de 10% dintre cele mai sărace gospodării, 30,0% pentru următoarele 10% şi 63,6% pentru cele 5% cele mai bogate.

Observaţii: veniturile liber-profesioniştilor cuprind beneficii agricole, beneficii industriale şi comerciale şi beneficii noncomerciale. Transferurile cuprind alocaţiile familiale, ajutoarele de şomaj, venitul minim de inserţie… Veniturile din capital încasate de gospodării sau veniturile patrimoniale ale gospodăriilor cuprind dividendele la acţiuni, dobânzile, chiriile. Toate veniturile sunt nete, fără plata contribuţiilor sociale şi a CSG/RDS1*.

Sursa: sondaj „Bugetul familiei 2000”, INSEE (calculele autorului)

Aceste noţiuni definesc subgrupurile populaţiei – respectiv 2,4 milioane de gospodării per decilă şi 240.000 de gospodării per centilă în situaţia Franţei anului 2000 – pentru care putem calcula, de exemplu, venitul mediu şi, prin urmare, nu trebuie confundate cu noţiunea de limită de venit care separă două grupe de venit, care va fi notată folosind litera P: P10 reprezintă, de pildă, limita superioară a venitului sub care se află 10% din gospodării, P90 – limita superioară sub care se află 90% din gospodării şi aşa mai departe. În tabelul 1, P90-P95 reprezintă totalitatea gospodăriilor situate între limita superioară a celei de-a 90-a centile şi limita superioară a celei de-a 95-a centile, adică prima jumătate a celei de-a zecea decile, în timp ce P95-P100 reprezintă a doua jumătate a celei de-a zecea decile, adică cele cinci centile din cele mai bogate gospodării.

Tabelul 1 ne arată că gospodăriile D1 sunt formate în principal din pensionari cu pensii mici şi şomeri: salariile pe care le primesc reprezintă, în medie, mai puţin de 18% din venitul lor, faţă de aproape 80% pentru veniturile sociale. Ponderea salariilor din venitul total creşte odată cu venitul, pe măsură ce pensionarii şi şomerii devin mai rari, înainte de a scădea iarăşi uşor pentru 5% din cele mai bogate gospodării (P95-P100), pentru care o parte importantă a venitului este formată din venituri din patrimoniu şi, mai ales, din venituri în urma unei activităţi nonsalariale. Aceste venituri dintr-o activitate nonsalarială au o natură intermediară, între veniturile din muncă şi veniturile din capital, deoarece remunerează atât munca agricultorului, doctorului, comerciantului, cât şi capitalul investit de aceştia. Veniturile salariale continuă să reprezinte totuşi o parte foarte importantă din venitul total al gospodăriilor foarte înstărite: cele 5% din cele mai bogate gospodării primesc o parte mult mai mare de salarii decât de venituri din patrimoniu, indiferent de estimarea adoptată. Ar trebui să urcăm şi mai mult în ierarhia veniturilor pentru ca salariile să nu mai fie majoritare [Piketty, 2001].

Inegalitatea salariilor

Cum sunt repartizate salariile, ce reprezintă, de departe, cea mai importantă sursă de venit a gospodăriilor? Tabelul 2 descrie inegalitatea salariilor în rândul salariaţilor cu normă întreagă din sectorul privat din Franţa anului 2000, adică aproximativ 12,7 milioane de persoane.

Cei 10% dintre salariaţii cel mai prost remuneraţi primesc cu toţii o sumă aproximativ egală cu salariul minim pe economie, adică un salariu mediu de 890 de euro net în 2000 pentru D1. Salariul median, care este definit ca salariul sub care se află 50% dintre salariaţi, notat cu P50, este de 1.400 de euro. El este superior salariului mediu al celei de-a cincea decile a salariilor, care este de 1.310 euro, deoarece a cincea decilă este formată din salariaţi care se situează între P40 şi P50. El este inferior mai ales salariului mediu, care era de 1.700 de euro în 2000, deoarece a doua jumătate a grilei salariale este întotdeauna mult mai distanţată decât prima jumătate, astfel încât cele mai mari salarii ridică întotdeauna salariul mediu deasupra salariului median. De altfel, cei 10% cel mai bine plătiţi salariaţi, care câştigă cu toţii cel puţin 2.720 de euro pe lună, au un salariu mediu de 4.030 de euro, adică aproape de două ori mai mare decât salariul mediu al celor 10% precedenţi (2.340 de euro).

Tabelul 2. Inegalitatea salariilor în Franţa în anul 2000

Salariul lunar în euro

Media

1.700

D1

890

900

P10

D2

1.000

D3

1.110

D4

1.210

D5

1.310

1.400

P50

D6

1.450

D7

1.620

D8

1.860

D9

2.340

2.720

P90

D10

4.030

Interpretarea tabelului: „D1” reprezintă 10% dintre salariaţii cu cel mai mic salariu, „D2” următorii 10% şi aşa mai departe. P10 este limita de salariu care separă D1 şi D2, „P50” limita de salariu care separă D5 şi D6, „P90” limita de salariu care separă D9 şi D10. Cei 10% dintre salariaţii cu cel mai mic salariu câştigă toţi sub 900 de euro pe lună în medie 890 de euro, iar cei 10% dintre salariaţii cel mai bine plătiţi câştigă toţi peste 2.720 de euro în medie 4.030 de euro.

Observaţii: salarii lunare fără prime, fără contribuţii sociale şi CSG/RDS, pentru salariaţii cu normă întreagă din sectorul privat.

Sursa: DADS, INSEE [2002, p. 10]

Un indicator practic al inegalităţii totale a salariilor este raportul dintre P90 şi P10, adică dintre limita inferioară a celei de-a zecea decile şi limita superioară a primei decile. În cazul inegalităţii salariilor din Franţa anului 2000, acest indicator P90/P10 este de 2.720/900, adică 3,0: pentru a face parte din cei 10% cel mai bine plătiţi trebuie să câştigi de cel puţin trei ori mai mult decât pentru a face parte din cei 10% cu cele mai mici salarii. Nu trebuie să confundăm acest indicator cu raportul între D10 şi D1, adică dintre salariul mediu al celei de-a zecea decile şi salariul mediu al primei decile, care este întotdeauna mai ridicat, prin definiţie, şi care ar fi aici de 4.030/890, adică 4,5: cei 10% cel mai bine plătiţi din Franţa câştigă, în medie, de 4,5 ori mai mult decât cei 10% cu cele mai mici salarii. Tabelul 2 ne permite, de asemenea, să calculăm ponderea totală din masa salarială primită de cei 10% cel mai bine plătiţi: deoarece salariul mediu din D10 este de 2,37 ori mai ridicat decât salariul mediu (4.030/1.700 = 2,37) şi deoarece salariaţii din D10 reprezintă, prin definiţie, 10% din numărul total de salariaţi înseamnă că aceştia primesc 23,7% din masa salarială totală.

Mai sunt folosiţi şi alţi indicatori pentru a ţine seama de inegalitatea întregii repartiţii, şi nu doar distanţele dintre decilele extreme, cum ar fi, de exemplu, coeficientul Gini sau indicatorii lui Theil şi Atkinson [Morrisson, 1996, pp. 81-96]. Indicatorii de tip interdecile, adică P90/P10, D10/D1, P80/P20 etc., sunt totuşi de departe, cei mai simpli şi cei mai intuitivi. Indicatorul P90/P10 are meritul de a fi disponibil de o manieră relativ fiabilă pentru mai multe ţări şi, prin urmare, va fi folosit adesea în acest capitol.

Pentru a ne face o imagine mai completă a inegalităţii salariilor, ar trebui să luăm în calcul şi salariile din sectorul public (stat, colectivităţi locale, întreprinderi publice). În Franţa, cei 4,1 milioane de salariaţi cu normă întreagă din sectorul public au un salariu mediu puţin mai mare decât cel din sectorul privat, iar dispersia salariilor publice este sensibil mai slabă: de exemplu, distanţa dintre P90/P10 este de 2,6 în funcţia publică de stat [INSEE, 1996d, p. 55].

Comparaţii internaţionale

Un asemenea decalaj salarial de 1 la 3 în medie între P10 şi P90 este tipic pentru inegalitatea salariilor, aşa cum se prezintă ea în toate ţările? Tabelul 3 ne oferă valoarea decalajului P90/P10 pentru paisprezece ţări ale OCDE în 1990.

Tabelul 3. Inegalitatea salariilor în ţările OCDE în 1990, măsurată prin raportul P90/P10

Norvegia

2,0

Portugalia

2,7

Suedia

2,1

Japonia

2,8

Danemarca

2,2

Franţa

3,1

Olanda

2,3

Marea Britanie

3,4

Belgia

2,3

Austria

3,5

Italia

2,4

Canada

4,4

Germania

2,5

Statele Unite

4,5

Interpretarea tabelului: în Germania, pentru a face parte din cei 10% cel mai bine plătiţi salariaţi trebuie să câştigi de 2,5 ori mai mult decât pentru a face parte din cei 10% salariaţi cu cele mai mici salarii.

Surse: OCDE [1993, pp. 170-173]; Statele Unite: Katz et al. [1995, fig. 1]

Vedem că Franţa, unde decalajul salariilor era egal cu 3,1 în 1990 după datele OCDE, ocupă o poziţie medie între Germania şi ţările nordice, pe de o parte, al căror decalaj este, în general, de ordinul 2,5 şi poate scădea până la 2 în Norvegia, 2,1 în Suedia şi 2,2 în Danemarca, şi ţările anglo-saxone, pe de altă parte, în rândul cărora decalajul P90/P10 atinge 3,4 în Marea Britanie, 4,4 în Canada şi 4,5 în Statele Unite. Pentru toate ţările implicate, cifrele din tabelul 3 privesc doar salariaţii cu normă întreagă. Precizarea este importantă, deoarece luarea în calcul a salariaţilor cu jumătate de normă, adică 3,1 milioane de salariaţi în Franţa anului 2000, conduce în mod sistematic la decalaje P90/P10 mai ridicate. De exemplu, cifrele OCDE, care în cazul particular al Statelor Unite integrează toţi salariaţii sezonieri sau cu jumătate de normă, indică un decalaj P90/P10 de 5,5 în 1990, în timp ce acesta nu este decât de 4,5 dacă luăm în calcul doar salariaţii cu normă întreagă [Katz et al., 1995, fig. 1; Lefranc, 1997, tab. 1], aşa cum OCDE procedează pentru toate celelalte ţări [OCDE, 1993, p. 173]. Decalajele salariale P90/P10 se încadrează, prin urmare, într-un interval de la 2-2,5 la 4,5, ceea ce este deja considerabil pentru ţări care se situează la niveluri de dezvoltare foarte similare.

Inegalitatea veniturilor

Cum se transcrie această inegalitate a salariilor dintre salariaţi în termenii inegalităţii veniturilor dintre gospodării? Operaţiunea este complexă, deoarece trebuie să adăugăm în acelaşi timp veniturile din activităţi independente ale liber-profesioniştilor (trei milioane de persoane în Franţa anului 2000), veniturile din transferuri sociale, veniturile din patrimoniu, apoi să combinăm salariaţii, lucrătorii care desfăşoară activităţi independente şi copiii acestora pentru a forma gospodăriile. Tabelul 4 prezintă rezultatul acestor operaţiuni pentru Franţa anului 2000.

Venitul lunar mediu al gospodăriilor din Franţa este de 2.280 de euro, dar 10% dintre gospodării dispun de mai puţin de 790 de euro, în timp ce 10% din gospodării câştigă peste 4.090 de euro, adică un decalaj P90/P10 de 5,2 în comparaţie cu decalajul P90/P10 de 3,0 pentru salariaţi. Cele 5% din cele mai înstărite gospodării, care câştigă peste 5.100 de euro, au un venit lunar mediu de 7.270 de euro.

Faptul că inegalitatea veniturilor dintre gospodării este mai ridicată decât inegalitatea salariilor dintre salariaţi este o regulă foarte generalizată, agravată în cazul Franţei anului 2000 de existenţa unui număr mare de gospodării fără niciun angajat, dar care se explică în general prin alţi factori.

Mai întâi, veniturile din activităţi independente şi, mai ales, veniturile din patrimoniu sunt mult mai inegal repartizate decât salariile. În mod obişnuit, cota veniturilor din patrimoniu încasată de cele 10% cele mai bogate gospodării este de ordinul a 50% din veniturile din patrimoniu încasate de totalitatea gospodăriilor, la fel, de altfel, ca şi cota patrimoniului total aflat în proprietatea celor 10% cele mai bogate, în timp ce cota din masa salarială primită de cei 10% cel mai bine remuneraţi salariaţi se situează, de la ţară la ţară, între 20% şi 30% (23,7% în Franţa anului 2000). Cota veniturilor din patrimoniu din venitul total este totuşi firavă şi acesta este motivul pentru care cota veniturilor primite de cele 10% cele mai bogate gospodării este de doar 26% din venitul total al gospodăriilor din Franţa anului 2000. În plus, aceste disparităţi foarte puternice de patrimoniu, mult mai puternice decât inegalităţile de salariu şi de venit, sunt mult mai puţin cunoscute. Se ştie că inegalitatea patrimoniilor nu se explică doar prin inegalitatea veniturilor prezente şi trecute care permit constituirea lor, ci şi, într-o mare măsură – aproape de jumătate în Franţa anului 1992, după Lollivier şi Verger [1996] –, prin diferenţele de comportament privind economiile şi acumulările de capital care nu pot fi explicate prin inegalitatea veniturilor. Aceste dificultăţi legate în special de patrimoniu explică de ce măsurarea inegalităţilor se limitează adesea la inegalitatea veniturilor şi salariilor.

Dar motivul principal pentru care inegalitatea veniturilor pare întotdeauna sensibil mai mare decât inegalitatea salariilor este total diferit: majoritatea gospodăriilor cu venit scăzut sunt gospodării care includ pensii mici, formate adesea dintr-un singur membru, în timp ce gospodăriile cu venit ridicat sunt formate în general din cupluri, adesea cu două salarii şi copii în grijă. Dacă am calcula decalajul P90/P10 nu în funcţie de veniturile gospodăriilor, ci în funcţie de veniturile gospodăriilor ajustate după mărimea gospodăriei, pentru a măsura inegalitatea nivelurilor de trai, şi nu a veniturilor ca atare, atunci am descoperi un decalaj de ordinul 4,3-4,4, şi nu de 5,2, conform scalei de ajustare sau scalei de echivalenţă utilizate [INSEE, 1996b, p. 16]. Dacă am lua în considerare inegalitatea veniturilor efectiv disponibile pentru gospodării, ar trebui luăm în calcul şi rolul impozitului asupra venitului, ceea ce cifrele din tabelul 4 nu fac. Acest lucru ar diminua decalajul P90/P10 cu aproximativ 10%, deoarece impozitul pe venit plătit de o gospodărie cu un venit egal cu P90, adică 4.090 de euro pe lună, este în medie cam 10% din venit, în timp ce gospodăriile din P10 nu plătesc impozit pe venit [INSEE, 1995, p. 19] (pentru efectul redistributiv al sistemului de contribuţii şi transferuri, cf. capitolul IV). Am ajunge astfel la un decalaj P90/P10 al veniturilor disponibile ajustate în funcţie de dimensiunea gospodăriilor de ordinul 3,5-4, puţin mai mare decât cel al inegalităţii salariilor.

Tabelul 4. Inegalitatea veniturilor în Franţa în anul 2000

Venituri lunare în euro

Media

2.280

D1

540

790

P10

D2

930

1.070

P20

D3

1.190

1.330

P30

D4

1.480

1.610

P40

D5

1.760

1.920

P50

D6

2.080

2.240

P60

D7

2.430

2.630

P70

D8

2.880

3.150

P80

D9

3.570

4.090

P90

P90-P95

4.520

5.100

P95

P95-P100

7.270

Interpretarea tabelului: cf. tabelele 1 şi 2. Cele 10% din gospodăriile cele mai sărace au un venit mai mic de 790 de euro pe lună şi, în medie, un venit de 540 de euro; cele 5% cele mai bogate gospodării au un venit mai mare de 5.100 de euro şi un venit mediu de 7.300 de euro.

Observaţii: veniturile anuale împărţite la 12, cuprinzând salariile, veniturile liber-profesioniştilor, pensiile, transferurile şi veniturile din patrimoniu. Venituri nete după contribuţiile sociale şi CSG/RDS, dar fără alte impozite directe (IR, TH2*).

Sursa: sondaj „Bugetul familiei 2000”, INSEE (calculele autorului)

Comparaţii internaţionale

Cum se compară un asemenea decalaj P90/P10 de 3,5-4 cu ceea ce observăm în alte ţări? Din păcate, comparaţiile internaţionale sunt mult mai dificil de făcut pentru veniturile gospodăriilor decât pentru salarii: este adesea dificil să ajungem să luăm în calcul exact aceleaşi categorii de venituri în toate ţările. În urma unui proiect ambiţios de creare a unei baze de date comparabile pentru diferite ţări, studiul LIS („Luxembourg Income Study”), un studiu internaţional privind inegalitatea veniturilor, a fost totuşi publicat în 1995, la cererea OCDE [Atkinson et al., 1995].

Tabelul 5. Inegalitatea veniturilor în OCDE, măsurată prin raportul P90/P10

Suedia

2,7

Marea Britanie

3,8

Belgia

2,8

Italia

4,0

Norvegia

2,9

Canada

4,0

Germania

3,0

Statele Unite

5,9

Franţa

3,5

Interpretarea tabelului: în Suedia, pentru a face parte din cele 10% cele mai înstărite gospodării trebuie să câştigi de 2,7 ori mai mult decât pentru a face parte din cele 10% cele mai sărace.

Observaţii: este vorba despre raportul P90/P10 pentru veniturile disponibile ajustate în funcţie de dimensiunea gospodăriilor [Atkinson et al., 1995].

Anii: 1984 (Germania, Franţa), 1985 (Australia), 1986 (Statele Unite, Italia, Norvegia, Marea Britanie), 1987 (Canada, Suedia), 1988 (Belgia).

Sursa: LIS, Atkinson, Rainwater şi Smeeding [1995, p. 40]

Decalajele P90/P10 din tabelul 5 sunt decalaje ale venitului disponibil, adică după calcularea tuturor impozitelor şi transferurilor avute în vedere şi după ajustarea în funcţie de dimensiunea gospodăriei. Acesta este motivul pentru care Franţa a obţinut un decalaj de 3,5, şi nu de 5,2, ca în tabelul 4, la care se adaugă faptul că studiul OCDE foloseşte date fiscale din 1984, şi nu cele din sondajul „Bugetul familiei” din anul 2000. Descoperim aceleaşi contraste internaţionale ca pentru inegalitatea salariilor: ţările nordice (Germania, Belgia, Suedia, Norvegia), unde decalajul salariilor era de aproximativ 2-2,5, sunt caracterizate de un decalaj al veniturilor de aproximativ 2,5-3, în timp ce ţările anglo-saxone, unde decalajul salariilor era de ordinul 3,5-4,5, au un decalaj al veniturilor de ordinul 4-5,5, cu un nou record pentru Statele Unite, de 5,9. Franţa ocupă din nou o poziţie intermediară.

Este extrem de dificil să comparăm aceste cifre cu puţinii indicatori disponibili privind inegalitatea actuală în afara ţărilor dezvoltate. Totuşi, toate datele par să indice o mare varietate de situaţii: ţările sud-americane se disting printr-o inegalitate superioară ţărilor occidentale celor mai inegale, în timp ce majoritatea ţărilor asiatice, precum şi ţările africane cele mai puţin dezvoltate se caracterizează în general printr-o inegalitate a veniturilor egală sau inferioară celei din ţările occidentale cele mai puţin inegale [Morrisson, 1996, pp. 145-172]. Comparaţia este la fel de dificilă în privinţa inegalităţii care exista în ţările comuniste, din cauza unor avantaje numeroase în natură, dificil de cuantificat la nivel monetar. Indicatorii disponibili par să indice decalaje ale venitului real foarte comparabile cu media ţărilor capitaliste, în general superioare decalajelor celor mai mici din ţările capitaliste [Morrisson, 1996, p. 140].

Inegalităţile în timp şi spaţiu

Aceste decalaje de salariu sau de venit de la 1 la 3 sau de la 1 la 4 între limita superioară a celor 10% cei mai săraci şi limita inferioară a celor 10% cei mai bogaţi care trăiesc în acelaşi moment în aceeaşi ţară sunt neglijabile în comparaţie cu inegalitatea care separă un occidental din anul 1990 de un occidental din anul 1900 sau de un indian din anul 1990? Tabelul 6 indică puterea de cumpărare medie a unui muncitor şi a unui cadru superior din Franţa din 1870 până în 1994, măsurată în franci din 1994, adică ţinând cont de evoluţia costului vieţii.

Aceste cifre trebuie acceptate, evident, cu precauţie: în măsura în care ne întoarcem în timp, însăşi ideea unui indice sintetic al costului vieţii ridică probleme, atât de mult s-au schimbat modurile de consum. Dar ordinele de mărime pot fi considerate semnificative: între 1870 şi 1994, puterea de cumpărare a unui muncitor a crescut, în medie, de opt ori. Acest progres spectaculos al nivelurilor de trai în ultimul secol capitalist a fost, de altfel, aproape identic în toate ţările occidentale. De exemplu, salariul pe oră al unui muncitor din Statele Unite a crescut de 11 ori între 1870 şi 1990, adică o creştere medie de aproximativ 2% pe an [Duménil şi Lévy, 1996, cap. 15], ceea ce corespunde în linii mari creşterii din Franţa, ţinând cont de scăderea duratei anuale a muncii depuse.

Tabelul 6. Inegalitatea în timp în Franţa între 1870 şi 1994

Muncitori

Angajaţi

Cadre medii

Cadre superioare

1870

960

–

–

4.360

1910

1.760

–

–

6.820

1950

2.200

2.615

3.740

7.330

1994

7.250

7.180

10.740

20.820

Interpretarea tabelului: puterea de cumpărare în franci 1994 a salariilor nete medii lunare ale diferitelor categorii socio-profesionale.

Surse: pentru 1950 şi 1994, DADS, INSEE [1996a, pp. 44, 56]; pentru salariile muncitorilor din 1870 şi 1910, L’homme [1968, p. 46]

Racord 1910-1950 efectuat pornind de la seriile lui Kuczynski pentru salarii şi SGF pentru preţuri (INSEE [1994, pp. 142, 152]. Decalajele de salarii între muncitori şi cadre superioare de 3,9 în 1910 şi 4,6 în 1870 calculate plecând de la decalajele dintre muncitorii necalificaţi, cei calificaţi şi cadrele superioare ale lui Morrisson [1991, p. 154].

Acest decalaj de la 1 la 10 între occidentalul din 1870 şi occidentalul din 1990 este aproximativ egal, chiar uşor inferior decalajului dintre venitul mediu al unui chinez sau al unui indian din 1990 şi venitul mediu al unui occidental din 1990, după cele mai bune estimări disponibile în privinţa parităţii puterii de cumpărare [Drèze şi Sen, 1995, p. 213]. Decalajele în termenii PNB-ului pe cap de locuitor, care sunt adesea de patru sau cinci ori mai ridicate, nu au în realitate prea mult sens, deoarece sunt exprimate la ratele de schimb cu valutele occidentale în vigoare, ceea ce oferă o măsură foarte proastă a decalajelor reale în privinţa puterii de cumpărare. Un decalaj de la 1 la 10 între nivelul de trai mediu al celor mai bogate ţări şi nivelul de trai mediu al celor mai sărace ţări este, fără îndoială, mai aproape de realitate.

Pentru a sintetiza, putem spune că inegalitatea dintre cei 10% cei mai bogaţi şi cei 10% cei mai săraci din aceeaşi ţară, care se poate măsura cu ajutorul unui decalaj P90/P10 de ordinul 3-4, este aproximativ de două-trei ori mai mică decât inegalitatea nivelurilor de trai în timp între sfârşitul secolului al XIX-lea şi sfârşitul secolului XX şi inegalitatea în spaţiu dintre ţările bogate şi ţările sărace. Prin urmare, aceste două forme de inegalitate nu sunt incomparabile, chiar dacă una dintre ele este, în mod incontestabil, mai marcată decât cealaltă.

Evoluţia istorică a inegalităţii

Aceste decalaje de la 1 la 3-4 între bogaţii şi săracii aceleiaşi ţări sau de la 1 la 10 între ţările bogate şi ţările sărace vor rămâne la fel, vor creşte sau vor scădea?

Pentru Marx şi teoreticienii socialişti din secolul al XIX-lea, chiar dacă nu cuantificau astfel inegalitatea, răspunsul nu lăsa loc de îndoială: logica sistemului capitalist este de a amplifica fără încetare inegalitatea dintre două clase sociale opuse, proletarii şi capitaliştii, şi nu doar în interiorul ţărilor industrializate, ci şi între ţările bogate şi ţările sărace. Aceste predicţii au fost contestate foarte rapid chiar în interiorul curentului socialist. Teza proletarizării nu ţine, scria Bernstein încă din anii 1890, deoarece observăm, dimpotrivă, că structura socială se diversifică, iar bogăţia se răspândeşte în straturi din ce în ce mai ample ale societăţii.

Cu toate acestea, abia după al Doilea Război Mondial s-a putut măsura cu adevărat că inegalitatea salariilor şi veniturilor s-a diminuat în ţările occidentale începând cu secolul al XIX-lea, după care s-au formulat noi predicţii. Cea mai celebră a fost cea a lui Kuznets [1955]: în opinia lui Kuznets, inegalitatea urmează pretutindeni o curbă în formă de ∩ în cursul procesului de dezvoltare, cu o primă fază a unor inegalităţi în creştere în timpul industrializării şi urbanizării societăţilor agricole tradiţionale, urmată de o a doua fază de stabilizare, apoi de diminuare substanţială a inegalităţilor. Această tendinţă de creştere a inegalităţilor din secolul al XIX-lea, urmată de o scădere a inegalităţilor începând cu a doua jumătate a secolului al XIX-lea, a fost foarte atent studiată în cazul Marii Britanii [Williamson, 1985] şi în cazul Statelor Unite [Williamson şi Lindert, 1980]. În cazul din urmă, observăm, de exemplu, că partea din patrimoniul total aflată în proprietatea celor 10% cei mai bogaţi a trecut de la aproximativ 50% în jurul anului 1770 la un maximum de aproximativ 70%-80% spre sfârşitul secolului al XIX-lea, pentru a reveni în anul 1970 la un nivel de aproximativ 50%, nivel tipic pentru inegalitatea contemporană a patrimoniilor. Sursele disponibile sugerează că acelaşi tip de fenomen a avut loc în toate ţările occidentale.

Cercetările cele mai recente efectuate pentru Franţa şi Statele Unite [Piketty, 2001; Piketty şi Saez, 2003; Landais, 2007] arată totuşi că această diminuare puternică a inegalităţilor observată în secolul XX nu este în niciun caz consecinţa unui proces economic „natural”. Această reducere a inegalităţilor priveşte doar inegalitatea patrimoniilor (ierarhia salariilor nu manifestă nicio tendinţă de scădere pe o perioadă lungă) şi se datorează în mare şocurilor suportate de-a lungul anilor 1914-1945 de deţinătorii patrimoniului (războaie, inflaţie, criza anilor 1930).

Graficul 1. Sfârşitul rentierilor şi stabilitatea ierarhiilor salariale în Franţa, 1913-2005

Prin urmare, concentrarea averilor şi a veniturilor din capital nu a mai atins niciodată nivelul astronomic din ajunul Primului Război Mondial. Explicaţia cea mai plauzibilă implică revoluţia fiscală care a marcat secolul XX. Impactul impozitului progresiv pe venit (creat în 1914) şi al impozitului progresiv pe succesiuni (creat în 1901) asupra acumulării şi reconstituirii unor patrimonii importante pare să fi împiedicat, într-adevăr, întoarcerea la societatea rentierilor din secolul al XIX-lea. Dacă societăţile contemporane au devenit societăţi de cadre angajate, adică societăţi în care partea superioară a distribuţiei este dominată de persoane care trăiesc în principal din veniturile obţinute în urma muncii lor (şi nu de persoane care trăiesc în principal din veniturile unui capital acumulat în trecut), motivul este reprezentat, înainte de toate, de aceste circumstanţe istorice şi aceste instituţii particulare. Departe de a fi sfârşitul istoriei, legea lui Kuznets este produsul unei istorii specifice şi reversibile.

Mari legi istorice sub semnul incertitudinii

Însă constatarea din anii 1980 a faptului că inegalitatea reîncepuse să crească în ţările occidentale după anii 1970 a fost cea care a dat lovitura fatală ideii unei curbe sub formă de ∩ care uneşte în mod inexorabil dezvoltarea şi inegalitatea. Această răsturnare a curbei lui Kuznets marchează sfârşitul marilor legi istorice privind evoluţia inegalităţilor, cel puţin pentru o perioadă, şi ne provoacă la o analiză modestă şi minuţioasă a mecanismelor complexe care pot face ca inegalitatea să crească sau să scadă în diferite momente.

Tabelul 7 descrie evoluţia inegalităţii salariilor din ţările occidentale începând cu anul 1970. Inegalitatea nu a crescut cu adevărat decât în Statele Unite şi Marea Britanie, dar în toate ţările inegalitatea salariilor a încetat, cel puţin, să descrească în anii 1980. Acest lucru diferenţiază ţările occidentale de ţările mai puţin dezvoltate, unde nu a putut fi detectată nicio tendinţă de acest tip [Davis, 1992]. În Statele Unite, creşterea decalajului P90/P10 între cei 10% cel mai prost plătiţi şi cei 10% cel mai bine plătiţi a fost de aproximativ 20% între 1970 şi 1980, apoi iarăşi de aproximativ 20% între 1980 şi 1990, adică o creştere totală de aproape 50% pe toată perioada, ceea ce este remarcabil, dat fiind ritmul de obicei lent de deformare a inegalităţilor salariale şi care aduce Statele Unite la nivelul inegalităţii salariale dintre cele două războaie mondiale [Goldin şi Margo, 1992]. Ca o consecinţă logică a acestei evoluţii, inegalitatea patrimoniilor, care scăzuse până în 1970, pare să fi reintrat pe o curbă ascendentă [Wolff, 1992].

Tabelul 7. Creşterea inegalităţilor salariale după 1970, măsurată prin raportul P90/P10

1970

1980

1990

Germania

Statele Unite

Franţa

Italia

Japonia

Marea Britanie

Suedia

3,2

3,7

–

–

2,1

2,5

2,5

3,8

3,2

2,3

2,5

2,6

2,0

2,5

4,5

3,2

2,5

2,8

3,3

2,1

Interpretarea tabelului: în Statele Unite, pentru a face parte din cei 10% cel mai bine plătiţi salariaţi trebuie să câştigi de 3,2 ori mai mult decât pentru a face parte din cei 10% cel mai prost plătiţi în 1970, faţă de 4,5 ori mai mult în 1990.

Surse: Germania, Italia, Japonia, Suedia: OCDE [1993, pp. 170-173]

Franţa: INSEE [1996a, p. 48] Statele Unite, Marea Britanie: Katz et al. [1995, fig. 1]

Cazul Marii Britanii este foarte diferit, deoarece inegalitatea salariilor era aici foarte mică în 1970, foarte aproape de nivelurile scandinave şi, după o creştere uşoară în a doua jumătate a anilor 1970, decalajul P90/P10 a crescut cu aproape 30% între 1980 şi 1990, astfel încât, în anii 1990, Marea Britanie se alăturase Statelor Unite în plutonul fruntaş al inegalităţii. În ţările nordice, inegalitatea a rămas la nivelurile sale anterioare, cu decalaje P90/P10 de ordinul a 2-2,5, în ciuda unei uşoare tendinţe de creştere. Cazul Franţei este destul de particular, deoarece inegalitatea salariilor era aici cea mai ridicată din lumea occidentală în 1970, înainte de a scădea rapid în anii 1970 şi de a se stabiliza în anii 1980 şi 1990, cu o creştere foarte uşoară după 1983-1984, când decalajul P90/P10 atinsese 3,1 în 1984, înainte de a urca la 3,2 în perioada 1984-1995 [INSEE, 1996a, p. 48]. Prin urmare, abia în anii 1970 salariile americanilor au devenit mai inegal repartizate decât salariile francezilor, în timp ce Marea Britanie a trebuit să aştepte sfârşitul anilor 1980 şi anii 1990 pentru a depăşi Franţa cu puţin în palmaresul inegalităţii (tabelul 7). Chiar dacă nivelul inegalităţii era semnificativ mai mic de la început, istoria italiană a inegalităţii salariale din anii 1970-1990 este destul de similară istoriei franceze, deoarece, după o scădere rapidă în anii 1970 şi la începutul anilor 1980, decalajul P90/P10 a început să crească după 1984 [Erickson şi Ichino, 1995].

De la salarii la venituri

Şi în acest caz, evoluţia inegalităţilor veniturilor nu este la fel de bine măsurată ca evoluţia inegalităţii salariilor. Însă datele din studiul „Luxembourg Income” ne permit să descriem marile linii de evoluţie ale indicatorului P90/P10 al inegalităţii veniturilor disponibile pentru gospodării, ajustate în funcţie de dimensiunea gospodăriilor [Atkinson et al., 1995, p. 47]. Ţările în care inegalitatea veniturilor a crescut sunt cele în care inegalitatea salariilor a crescut: raportul P90/P10 a trecut astfel de la 4,9 la 5,9 în Statele Unite între 1979 şi 1986 şi de la 3,5 la 3,8 în Marea Britanie. În schimb, ţările nordice au cunoscut o creştere moderată a inegalităţii, de la 2,8 la 2,9 în Norvegia şi de la 2,5 la 2,7 în Suedia, reflectând oscilarea moderată a inegalităţii salariilor lor. În mod similar, în Franţa, decalajul P90/P10 a rămas stabil la 3,5 de la începutul anilor 1980, după o scădere puternică în anii 1970. Se poate detecta o uşoară tendinţă de creştere a decalajului P90/P10 în Franţa de la începutul anilor 1990, chiar dacă măsura sa statistică era încă, în 1996, destul de aproape „de limitele preciziei măsurătorii” [INSEE, 1996b, pp. 36-37]. În toate ţările occidentale, reîntoarcerea la perioada precedentă este, prin urmare, incontestabilă: inegalitatea veniturilor a încetat peste tot să scadă în anii 1980-1990, reflectând inegalitatea salariilor, şi a crescut sensibil în ţările în care inegalitatea salariilor a înregistrat iarăşi o tendinţă ascendentă. Curba lui Kuznets a încetat să mai existe.

Cu toate acestea, nu ar trebui să raportăm întreaga evoluţie a inegalităţii veniturilor la o simplă traducere mecanică a evoluţiei inegalităţii salariilor, chiar dacă aceasta din urmă este, în mod incontestabil, forţa principală implicată [Gottschalk, 1993]. De exemplu, aproape jumătate din creşterea inegalităţii veniturilor din gospodăriile americane dintre 1970 şi 1990 sunt cauzate, de fapt, de creşterea corelaţiei veniturilor dintre membrii aceleiaşi gospodării, adică faptului că veniturile ridicate se asociază tot mai des cu venituri ridicate, iar cele mai sărace gospodării sunt formate adesea din femei singure cu copii în grijă [Meyer, 1995]. În al doilea rând, mai important, diferitele ţări occidentale au crescut progresivitatea sistemelor lor de contribuţii şi transferuri de maniere diferite după anii 1970: în timp ce politicile urmate de Statele Unite şi de Marea Britanie aveau tendinţa de a agrava creşterea inegalităţii salariilor, aceste politici au permis altor ţări, dimpotrivă, să limiteze pagubele. O comparaţie deosebit de frapantă a fost făcută adesea între Statele Unite şi Canada: deşi pieţele muncii şi inegalitatea salariilor din cele două ţări evoluau într-un mod similar, raportul P90/P10 al veniturilor gospodăriilor a rămas stabil la aproximativ 4 în Canada, în timp ce a trecut de la 4,9 la 5,9 în Statele Unite [Atkinson et al., 1995, p. 47]. Factorii explicativi sunt complecşi, dar o parte importantă a fenomenului se explică prin diferenţele de politici fiscale şi sociale urmate [Card şi Freeman, 1993].

Inegalitatea în faţa angajării

În general, ar fi, evident, o greşeală să rezumăm evoluţia inegalităţii într-o ţară precum Franţa după sfârşitul anilor 1970 prin decalaje de venit şi de salariu între cei 10% cei mai săraci şi cei 10% cei mai bogaţi aproximativ constante. Dacă s-a putut atinge o stabilitate relativă a decalajelor de venit disponibil între gospodării în numeroase ţări şi în special în Franţa, acest lucru se datorează doar faptului că transferurile sociale au reuşit să compenseze oarecum pierderea venitului din activitate al unui număr tot mai mare de şomeri. În absenţa acestor transferuri (ajutoare de şomaj, venit minim de inserţie etc.), evoluţia inegalităţilor de venit ar fi fost aceeaşi ca în ţările anglo-saxone, în ciuda stabilităţii decalajelor salariale: inegalitatea veniturilor din muncă între persoane cu vârsta legală de muncă, şi nu între salariaţi angajaţi efectiv a crescut în mod considerabil în Franţa după sfârşitul anilor 1970, într-un ritm comparabil cu cel din ţările anglo-saxone [Bourguignon şi Martinez, 1996]. Prin urmare, fie că ia forma inegalităţii în faţa angajării sau a inegalităţii în faţa salariului, inegalitatea reală a veniturilor din muncă a crescut în toate ţările occidentale după anii 1970.

Este oare posibil să separăm atât de clar ţările anglo-saxone, în care acest fenomen ar lua forma inegalităţii în creştere în faţa salariului, de alte ţări, în care acest fenomen ar lua forma inegalităţii în creştere în faţa angajării? Cifrele oficiale ar sugera acest lucru, deoarece indică pentru 1996 rate ale şomajului de 5,6% în Statele Unite şi de 7,5% în Marea Britanie, cu o tendinţă rapidă de scădere, faţă de 10,3% în Germania, 12,1% în Italia şi 12,2% în Franţa (adică trei milioane de şomeri la o populaţie activă de aproximativ 25 de milioane de persoane, incluzând salariaţii, liber-profesioniştii şi şomerii) [OCDE, 1996, A24]. Creşterea puternică de la sfârşitul anilor 1990 a condus în toate ţările la o scădere sensibilă a ratelor şomajului, fără a pune cu adevărat sub semnul întrebării aceste decalaje dintre ţări: în 2000, rata şomajului este de 4% în Statele Unite şi de 10% în Franţa [OCDE, 2000]. Cazul ţărilor scandinave pare totuşi să scape acestei clasificări, deoarece inegalitatea salariilor nu a crescut mult şi ratele şomajului rămân moderate (7,6% în Suedia în 1996, 6% în 2000).

Problema acestui tip de comparaţie este că noţiunea de şomaj nu măsoară decât o parte a fenomenului de utilizare redusă a forţei de muncă. De exemplu, observăm în Statele Unite, de la începutul anilor 1970, o restrângere importantă a pieţei muncii şi a populaţiei active oficiale celei mai puţin calificate, iar această evoluţie, comparată cu cea a altor segmente ale populaţiei, se explică întru totul prin prăbuşirea salariilor mici [Juhn et al., 1991; Topel, 1993]. Un număr mare de persoane cu vârsta legală de muncă sunt astfel excluse de pe piaţa muncii, chiar dacă ele nu intră în statisticile şomajului. O manifestare extremă a acestei evoluţii este creşterea impresionantă a numărului de deţinuţi. În 1995, în închisorile americane existau 1,5 milioane de persoane, în timp ce cifra era de 500.000 în 1980, previziunile pentru anul 2000 fiind de 2,4 milioane de persoane condamnate la închisoare [Freeman, 1996]. Acest aspect al utilizării reduse a forţei de muncă, omis de măsurătorile oficiale ale şomajului, este departe de a fi unul minor, întrucât cele 1,5 de milioane de persoane din închisoare reprezentau aproape 1,5% din populaţia activă americană în 1995, iar cei 60.000 de deţinuţi din Franţa anului 1995 reprezentau sub 0,3% din populaţia activă. Cu siguranţă, ar fi naiv să-ţi doreşti să explici pe deplin evoluţia criminalităţii din Statele Unite după 1970 doar prin evoluţia inegalităţii salariilor. Dar este foarte evident că este mai dificil să fii proletar model în America anului 1995 decât în America anului 1970, după ce salariul celei de-a zecea centile a scăzut cu aproape 50% în comparaţie cu cel al celei de-a nouăzecea centile.

Prin urmare, ar putea fi tentant să se concluzioneze că în realitate utilizarea redusă a forţei de muncă este de fapt la fel de marcată în Statele Unite ca şi în ţările europene afectate de şomaj. Acest lucru ar fi totuşi exagerat, deoarece fenomenul ascuns al utilizării reduse a forţei de muncă nu se limitează, din păcate, la cazul american: el ia alte forme în Europa, mai puţin spectaculoase, dar adesea mai substanţiale, după cum sugerează faptul că doar 67% dintre persoanele cu vârsta legală de muncă sunt contabilizate în populaţia activă din Franţa în 1996, faţă de peste 77% în Statele Unite, 75% în Marea Britanie şi doar 68% în Germania şi 60% în Italia [OCDE, 1996, A22]. Acest indicator, rata de participare la piaţa muncii, este departe de a fi perfect, deoarece implică fenomene complexe, precum participarea femeilor şi a celor pensionaţi anticipat, dar ilustrează o anumită realitate. De exemplu, se ştie foarte bine că trebuie creat mai mult de un loc de muncă, adesea aproape două, pentru a scădea cifrele şomajului pentru un şomer din Franţa, deoarece o parte din locurile de muncă create vor fi ocupate, de fapt, de persoane care nu erau contabilizate în populaţia activă, dar care erau pregătite să intre pe piaţa muncii dacă apăreau locurile de muncă potrivite. Angajarea cu jumătate de normă, adică numărul de salariaţi care muncesc cu jumătate de normă şi care declară că şi-ar dori să muncească mai mult, este de asemenea într-o creştere accentuată în Franţa [CSERC, 1996, p. 50]. Aceste incertitudini ilustrează limitele capacităţii noastre de a măsura corect inegalitatea contemporană fundamentală, şi anume inegalitatea în faţa angajării.

1.* CSG – contribuţie socială generalizată; RDS – rambursarea datoriei sociale (n.tr.).

2.* IR – impozit pe venit; TH – taxă pe locuinţă (n.tr.).