© 2017 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7054-3

ISBN PDF: 978-973-46-7055-0

ISBN print: 978-973-46-7077-2

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © iStockphoto.com/redtea

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

OANA PĂUN a absolvit Facultatea de Limbi şi Literaturi Străine din cadrul Universităţii din Bucureşti, specializarea arabă-engleză. În anul universitar 2000-2001 a beneficiat de o bursă de studiu în Cairo. În 2015 a publicat la Editura Smart Publishing volumul de povestiri Decalog personal.

1

Aici Cairo

Pe fereastra cu obloane intrau mirosuri străine, care în cameră căpătau pentru totdeauna numele Zamalek.

Somnul încă nu se dădea dus şi, din cauza asta, pereţii proaspăt zugrăviţi ai camerei de hotel ţineau loc de ecran pentru filmul nopţii trecute: peste albul de var apăru brusc cerul plin de stele, pe care avionul plutise mai bine de două ore. Lipsa mişcării făcea neverosimilă călătoria şi totul părea o farsă. Dar când a treia oră se apropia de final, ca şi cum s-ar fi oglindit într-o mare, cerul se întâlni cu un alt cer, la fel de înstelat. Cerul de jos am crezut că este tot Egiptul. Era, de fapt, doar Cairo, un oraş cât o ţară. Cineva a spus că piramidele, fiind luminate noaptea, se văd din avion înainte de aterizare. Am încercat să le desluşim siluetele spre margine, la locul de întâlnire a cerurilor, iar avionul, parcă vrând să ne facă pe plac, a survolat oraşul mult timp până să coboare, dar tot nu am reuşit să le zărim.

În aeroport, stând la rând pentru controlul paşapoartelor, am fost cu picioarele pe pământ pentru prima dată după mult timp. În febra pregătirilor de plecare, nu mă gândisem prea serios la ce se întâmplă, astfel că acolo, în locul acela aglomerat şi atât de străin, am realizat pentru prima oară ce alegere absurdă am făcut.

— Îţi dai seama că nouă luni nu mai plecăm de-aici?

Laura n-a avut nimic de spus despre asta.

Pe fundalul unei muzici instrumentale, taxiul a rulat o vreme pe poduri suspendate, deasupra străzilor inundate de luminiţe, pentru ca apoi să coboare iar în mijlocul lor şi apoi iar să se înalţe. Priveam oraşul când de sus, când de jos, legănându-ne ca într-o caravană printre dune, şi mi se părea cel mai bun început pentru o poveste.

Zamalek era un nume exotic dintr-o limbă încă străină şi mi se insinuase în gânduri încă de la Bucureşti. Într-unul din multele drumuri la ONBSS¹ ni s-a spus că ambasada română se află în acest cartier şi că acolo ne vom primi scrisorile de la rude.

Noaptea, în jurul orei două, pe străduţa liniştită cu vile învăluite în întuneric, portierele taxiurilor s-au trântit cu zgomot în faţa unui hotel cu două etaje şi Zamalekul ambasadei deveni astfel Zamalekul primei nopţi în Cairo. Apoi liniştea s-a reinstaurat, pentru că intruşii cercetau cu ochi mari un univers nou.

Pereţii erau iar albi ca nişte pagini goale şi, văzându-mă cu ochii deschişi, Laura rosti:

— Sabah al-kheir! Huna Al-Qahira!²

După asta veni buletinul de ştiri:

— Am auzit chemarea la rugăciune.

— Păi şi de ce nu m-ai trezit şi pe mine?

— Ei, asta-i! O s-o tot auzim de-acuma.

— Şi cum e?

— Ciudat. Foarte ciudat.

În anul trei de facultate, ni s-a năzărit că în curând o să ne facem mari şi că va trebui să ne găsim o slujbă. Aşa am ajuns la Radio România Internaţional, la secţia de limba arabă, unde primeam câteva pagini de tradus pentru a ne familiariza cu limbajul de ştiri, apoi veneam să le aducem şi aşteptam ca vreunul dintre angajaţi să aibă timp să le corecteze. Într-una din aceste vizite, am auzit-o pe o crainică prezentând ştirile în limba arabă şi începând cu o formulă de salut obişnuită la radio: Sabah al-kheir! Huna Bukharest. Bună dimineaţa! Aici Bucureşti.

Huna Bukharest ne obsedase mult timp, ca în copilărie, când repeţi nişte cuvinte tocmai pentru că nu le ştii sensul. Ştiam foarte bine ce înseamnă, dar tot suna exotic. Huna Bukharest rămăsese în repertoriul de glume cam penibile cu circuit închis. De câte ori ceva nu ne plăcea la oraşul în care locuiam, asta era formula pe care o rosteam ca pe un fel de explicaţie ce se voia a fi amuzantă. Laura ducea acum gluma la alt nivel. Huna Al-Qahira suna de mii de ori mai exotic. În camera de hotel cu pereţii ca nişte pagini goale, era formula magică prin care se deschidea sesamul: Al-Qahira, oraşul piramidelor şi al Nilului. Al-Qahira, oraşul aventurii.

***

Ismail Anwar era o alee liniştită, umbroasă, mărginită de două blocuri de apartamente pe dreapta, iar pe stânga de încă un bloc şi de căminul nostru. În capăt de tot, gardul înalt al unei instituţii cu steagul arborat încheia aleea brusc şi sec. De fapt, Ismail Anwar nu era altceva decât o fundătură, dar ceva mă împiedica să o numesc aşa chiar şi în gând.

Căminul avea şase etaje. Mushrifa³ de la intrare avu pentru noi două veşti: cea bună, zise ea, era că vom locui la etajul şase. Cealaltă, care ne impresionă la fel de puţin, era că nu exista lift.

Încet-încet, căminul controversat începea să capete substanţă, ca un decor de teatru în plină amenajare. Lângă peretele simplu, vopsit în alb, erau înşirate câteva scaune şi faţă în faţă cu ele trona ghişeul ca de gară din spatele căruia ne vorbea mushrifa. Căldura înăbuşitoare îmbrăca totul ca un clopot de sticlă, în ciuda uşilor mari deschise larg spre stradă. Uşile nu erau chiar uşi, ci nişte porţi din fier forjat, cu model floral de sus până jos. Închise, trebuie să formeze un perete întreg de flori de fier, m-am gândit. Chiar despre aceste porţi am auzit că se închid seara, la ora opt, şi nu mai ai voie să ieşi până dimineaţa. Am crezut că nu e decât o legendă şi că vom fi tratate ca nişte turiste, deşi aveam exemplul clar al bursierelor din anii trecuţi. Aşa e construit omul, să creadă că el e special şi că va face lucrurile altfel. Contemplând florile de fier, am înţeles pe loc că nu suntem speciale, cel puţin nu din punctul de vedere al unor porţi de cămin. Ora opt urma să aibă rigiditatea fierului răcit de mult.

Holul începu să se aglomereze. Fetele care nu mai încăpeau în jurul nostru se înghesuiau pe scări chicotind, iar de la etajele superioare nu încetau să vină altele şi altele. Erau toate îmbrăcate în galabii⁴ simple, ca nişte saci, care ascundeau siluete de femei în toată firea, deşi chipurile le trădau vârsta, aceeaşi cu a noastră. Din mulţimea de cuvinte străine care pluteau în jur, încărcând şi mai mult aerul cald, se distingea un refren şoptit: fetele străine, au venit fetele străine.

— Yalla, yalla!⁵ se auzi deodată o voce aproape masculină, iar posesoarea ei, o femeie slăbuţă, îmbrăcată în blugi şi cu părul negru neacoperit, răsărită de undeva din spatele ghişeului, se porni să le facă vânt înapoi pe scări.

Cu mâna ridicată ameninţător deasupra capului, reuşi să le alunge pe toate fără să le atingă, ca pe-un roi de muşte bâzâitoare. Holul se goli şi observai din nou scaunele de lângă perete, de data asta cu jind. M-aş aşeza, dar mushrifa de la ghişeu vorbeşte cu noi, pentru că domnul Jipa ne-a cerut să lămurim noi în arabă ce este de lămurit. Domnul Jipa este ataşatul cultural, care aseară ne-a preluat de la aeroport şi ne-a cazat la hotelul din Zamalek, iar acum încearcă să ne instaleze la cămin. Pare un domn cumsecade, dar uşor aiurit sau depăşit de situaţie, iar engleza pe care o vorbeşte lasă de dorit. Mushrifa continuă să ne vorbească mie şi Laurei în dialectul egiptean despre care am auzit atâtea la şcoală. Cuvinte familiare îmi zboară pe lângă urechi din când în când, înecate într-o mare de cuvinte necunoscute. Am înţeles cuvântul „studentă” şi cuvântul „scrie”, apoi mushrifa a dat din mână nervos, ca şi cum ar fi fost pe punctul de a-şi pierde cumpătul. Zâmbetul i-a pierit, ba chiar a început să se încrunte un pic. E o femeie îmbrăcată cu gust, atât cât se poate spune asta despre cineva care poartă un văl lung, ce îi acoperă până la talie haina cu mânecă lungă. Vălul, de culoarea pepenelui galben, îi încadrează trăsăturile simetrice, contrastând plăcut cu tenul măsliniu. Mâna nervoasă are degetele împodobite cu inele de aur, inclusiv inelul de logodnă şi verigheta.

Ca şi când şi-ar dori să reia de la început scena asta care nu ne iese, mushrifa face gestul ştergerii cu buretele şi pronunţă rar nişte cuvinte mai puţin străine:

— Eu sunt Amal. Numele meu este Amal Gawaish.

Mai avem o speranţă, aşadar⁶.

Apoi se apucă să explice din nou, din păcate cu aceleaşi cuvinte, dar arată spre un catastif şi spune din nou cuvântul „scrie”. În cele din urmă, ne întreabă şi pe noi cum ne cheamă şi întrebarea sună atât de familiar în comparaţie cu celelalte cuvinte, încât aproape ai putea crede că vorbeşte româneşte.

— Eu sunt Oana. Ea este Laura.

— Oana, trebuie să ne scriem numele aici, exclamă Laura cu vocea marilor descoperiri.

— Of, în sfârşit!

Mushrifa, care ţinea în mâinile ei mici catastiful greoi, îl împinse spre noi, cu speranţă în ochi. Poate că am înţeles totuşi. Aşa cum s-a bucurat mai devreme că noi două vorbim arabă, acum pare că se minunează în sinea ei: ce înseamnă că vorbim arabă dacă nu înţelegem mai nimic când o vorbesc alţii?

— În arabă, bine? zise mushrifa.

— Să scrii în arabă.

— Mersi, Laura. Atâta lucru am înţeles şi eu.

Mă apuc să scriu numele noastre, ale tuturor, în rubricile pe care mi le indică mushrifa. Fetele de la Facultatea de Arte, care ocupă absente scaunele înşirate lângă perete, la cererea Laurei se scotociră de paşapoarte, să pot să le copiez numele. Nu am apucat să reţin cum le cheamă. Sunt cinci. Vom locui toate şapte într-un apartament. Scriind, fac cunoştinţă cu ele încă o dată, întrebându-mă în treacăt cum ne vom înţelege. Ana, Adina, Luiza, Mădălina şi Andrea cu un singur e, pentru că e unguroaică.

Mulţumită, mushrifa preia catastiful şi întreabă fără nici un preaviz:

— Ismiy eh?

În dialectul egiptean, asta înseamnă nici mai mult, nici mai puţin decât: „Cum mă cheamă pe mine?”. Cum să întrebi pe cineva cum te cheamă pe tine însuţi? Mai degrabă îl întrebi cum îl cheamă pe el, în cazul în care i-ai uitat numele între timp. Presupunând că a greşit, îi răspund cu siguranţă în glas:

— Pe mine mă cheamă Oana.

— Nu, nu, nu! Cum mă cheamă pe mine? Cum mă cheamă? Cum mă cheamă? repetă ea, lovindu-se cu palma peste piept.

— Cred că o strâng de gât.

Laura mă priveşte cu aerul că o putem strânge de gât împreună.

— Amal Gawaish, îmi amintii brusc. Vă cheamă Amal Gawaish.

Mushrifa îmi zâmbeşte fericită, semn că am nimerit răspunsul.

— Amal Gawaish. Ăsta e numele meu, confirmă ea neîncetând să zâmbească.

Apoi adaugă cu pauze mari între cuvinte:

— Orice problemă... aveţi voi..., veniţi aici..., întrebaţi de Amal Gawaish, da? Şi eu... rezolv problema voastră... inshallah⁷... Da? Bine?

Degetul arătător, după ce s-a plimbat în toate direcţiile pentru a puncta esenţialul: „voi”, „aici”, „eu”, se aşeză la loc pe masă, peste catastif, semn că era timpul să răspundem.

— Da. Mulţumim frumos.

— Cu plăcere! răspunse ea voioasă, de parcă i se luase o piatră de pe suflet.

Când să plecăm însă, ne opri:

— Staţi, staţi.

Şi apoi, ignorându-ne, începu să copieze ceva din catastif în nişte carneţele.

— Hai să reţinem numele lu’ Speranţa asta.

— Hai, zice Laura. S-ar putea să avem nevoie. Ce „s-ar putea”? Sigur o să avem nevoie. Vai de capul nostru ce ne aşteaptă!

— Mai stăm? întreabă una din fete de pe bancă.

Cred că e Ana. Ana parcă e cea cu părul creţ.

— Mai stăm.

— Gawaish... Gaish, jaish înseamnă „armată”. Speranţa Militaru cum ţi se pare? mă întreabă Laura.

— Sună bine. Aşa, sigur nu uit.

Mâncarea de la cămin o vom primi pe baza carneţelelor pe care ni le înmânează Speranţa. Sunt nişte carneţele bleu, cu pagini subţiri, în culori pastelate. Parcă ne-am juca de-a căminul.

Speranţa o strigă apoi pe Sabha, o femeie de serviciu cam grăsană şi destul de în vârstă, care ne conduce pe scări în apartamentul nostru de la ultimul etaj. Urcăm încet, în ritmul ei de femeie bătrână, târâind valizele grele şi înţelegând, în sfârşit, că vestea rea e chiar rea.

Singura mobilă din hol, un dulap şi o masă, ambele de metal, fac ca holul să pară imens. În compensaţie, camerele, aşezate una lângă alta, sunt mici. Într-o cameră nu încap decât cele două paturi supraetajate şi încă două dulapuri de metal, în care înţeleg că ne vom ţine hainele.

Sabha ne cheamă din nou în hol, să ne arate plita cu două ochiuri care, aşezată într-o nişă, ţine loc de bucătărie şi apoi baia pe care urmează să o împărţim toate şapte. Apoi ne reaminteşte că pe ea o cheamă Sabha, dar fără a adăuga că o putem căuta dacă avem vreo problemă. Pur şi simplu doreşte să-i reţinem numele. Poate că i se pare un nume frumos şi consideră că ar trebui să-l ţinem minte. În această ţară numele au o importanţă deosebită.

Îmi amintesc cu o tresărire de uşile zărite în treacăt. Două uşi mari, cu obloane gri, prin care ieşi în balcon. Lumina puternică şi arşiţa mă lovesc drept în creştet. Ca pentru a căuta o explicaţie, privesc în sus. În sus, ochii deschişi se închid repede, apoi se deschid la loc mai mici şi lăcrimează. Nici un acoperiş, nici un obstacol. Deasupra e cerul nesfârşit de vară. Cerul de vară nesfârşită.

— Ce frumos e aici, zice Ana, ieşind din camera cealaltă.

În curând terasa se umple de exclamaţii de uimire. Vestea bună este foarte bună. Seara o să vedem stelele.

***

— Ei, vorba vine supermarket.

E doar un magazin de cartier, cu câteva rafturi printre care ne-am pierdut imediat, din cauza produselor care mai de care mai îmbietoare. În spate, în vitrina frigorifică, vasele cu măsline plutind în ulei sunt aşezate lângă alte vase cu murături şi nişte bucăţi mari de brânză albă ca varul. Deasupra vitrinei, un alt vas, la fel de mare, conţine ceva ce seamănă cu halvaua, dar nici nu îmi trece prin gând să întreb. După experienţa cu Speranţa Militaru, puţină linişte e tare bine-venită. Însă Egipt nu e ţara în care să fii anonim.

— Where you from?⁸

Este de atât de reconfortant să înţelegi ce ţi se spune, încât decidem tacit că nu ştim arabă şi îi răspundem vânzătorului tot în engleză. Răspunsul îl încântă.

— Ahlan wa sahlan! Welcome to Egypt!⁹, ne urează el bilingv, cu un zâmbet larg şi apoi, la plecare, trebuie să îi promitem că vom reveni curând.

O stradă ceva mai lată decât a noastră ne conduce într-o alta şi mai mare, cu claxoane de maşini şi magazine. Strada Nawal scrie pe plăcuţa albastră, la colţ. În dreapta, la vreo sută de metri, Nawal se termină cu un gard jos care mărgineşte trotuarul, delimitându-l de ceva nevăzut.

— Laura, uite!

Ne îndreptăm spre capătul străzii mai cu grabă şi mai cu emoţie şi, pe măsură ce mergem, culoarea lui bizară se desluşeşte.

— Suntem la cinci minute de Nil, îţi dai seama?!

Este aproape ora şapte şi nu peste mult timp trebuie să ne întoarcem la cămin. Din cauza nopţii care se apropie, oraşul s-a transformat în melancolie. Pe malul celălalt se vede un turn înalt înconjurat de clădiri mai mici, de minarete şi de coroanele multor copaci adunate la un loc. În stânga, un pod plin de maşini, în dreapta, alt pod şi alte clădiri şi minarete. Firmele colorate încep să se aprindă peste tot în lumina roşiatică a apusului, iar căldura s-a potolit, potolind şi toate trăirile.

Mintea, obişnuită să dea nume, încearcă să numească o emoţie nouă, pe care nu o recunosc. De-acuma, „acasă” va fi aici, pe o străduţă din acest oraş, la un etaj 6. Nimic din ce văd nu mi-este cunoscut şi totuşi o vreme aici urmează să locuiesc. Când eşti la început într-un loc nou care pentru o vreme se va numi „acasă”, din cauză că în jur s-a schimbat totul, chiar dacă eşti acelaşi, parcă îţi eşti străin. Iar senzaţia asta, că îţi eşti străin ţie însuţi, e şi mai puternică seara, înainte să se lase întunericul, când oamenii se îndreaptă spre casele lor, care pe bună dreptate se numesc „acasă”.

Nilul, cu apele lui aproape tulburi, ca şi cum ar ascunde toate secretele din lume, ne primi în preajma lui aşa, stinghere. Nilul prinde secretele din gând, nu e nevoie să le rosteşti, iar eu i-l încredinţai fără griji pe primul: asta înseamnă străinătate, ce simt eu acum.

***

Bătaia puternică în uşă ne aduce pe toate în holul mare. Deschid uşa larg şi pe lângă mine trece aproape fără să mă vadă una din mushrife. Este îmbrăcată simplu, într-o galabie gri cu nasturi, şi pe cap poartă un văl alb care nu-i lasă nici un fir de păr la vedere. Se aşază pe unul din scaunele din hol şi deschide un catastif pe care abia acum observ că îl ţinea sub braţ, ca pe o mapă. E catastiful de dimineaţă.

— E pe bune treaba cu prezenţa. A venit să facă prezenţa.

— Hai, mă, nu cred! se miră Mădălina.

Mădălina este o fată negricioasă, cu ochi mari, ca două măsline negre. E prietenă cu Luiza, care îmi pare cea mai frumoasă dintre noi. Luiza are tenul alb şi, în contrast, părul negru, cu bretonul tăiat drept. Îmi vine s-o întreb:

— Tu de ce ai venit în Egipt? Pentru că semeni cu Cleopatra?

O întrebare fără nici un sens. Nici măcar nu ştiu dacă se poate vorbi cu fetele astea sau nu, cu atât mai puţin dacă se poate vorbi aşa, fără noimă. E prima noastră seară împreună în casa asta şi nu ştiu nimic despre ele.

Laura îmi dă dreptate aprobând din cap cu un aer grav şi chiar în acel moment mushrifa pronunţă ceva ce ar trebui să fie numele uneia dintre noi. Uitându-mă peste umărul ei, îmi recunosc propriul scris, dar mushrifa rosteşte cu totul altfel decât ce am scris şi citesc eu:

— Sita Rulaura?

Am lăsat între cuvinte spaţiile normale, însă mushrifa îşi desparte cuvintele cum i se năzare ei şi mai pronunţă încă o dată, în ciuda râsetelor din jur şi a corecturilor mele, tot aşa: Sita Rulaura.

— Sitaru Laura, o mai corectez o dată, degeaba.

Mushrifa trece mai departe:

— Baun Oana?

Nici nu mă mir. În arabă, ştie toată lumea, nu există sunetul p. Continuă apoi să ne pocească numele şi fetele se înveselesc toate la auzul noilor porecle. Apoi închide mulţumită catastiful şi se ridică să plece, dar se întoarce brusc spre noi şi, ţinându-şi o palmă apăsată pe piept, cam în dreptul inimii, ne mărturiseşte, la fel de serioasă:

— Eu sunt Mariam.

Şi pleacă iar. Deschide uşa şi dispare pe hol, lăsând în urmă un parfum exotic, plăcut şi greu de suportat în acelaşi timp.

E târziu. Lumina felinarelor de afară intră prin geamul uşii de la balcon, conturând siluete de metal în cameră. Am pus ceasul să sune. Mâine mergem la universitate. Timpul a aşteptat să se facă linişte şi şi-a început dansul lui nebun... Zamalek... Miros de narghilea şi flori... Un ficus imens... Speranţa Militaru... Nilul... Doamne, Nilul!... Ismiy eh?... Where you from?... Huna al-Qahira...

Domnul Jipa este un personaj bonom. Are ochi albaştri şi un zâmbet universal, pentru toate tipurile de probleme pe care le-ar putea întâmpina nişte studente la Cairo. Zâmbetul îl pun pe seama experienţei lui ca ataşat cultural. Mergând cu maşina prin cartierul Doqqi, i-am expus toată gama de nelămuriri pe care le avem deja, după doar o zi în acest oraş misterios. Mai avem nevoie şi de altceva în afară de paşaport la universitate? De unde o să ne luăm bursele? Care este telefonul de la ambasadă, în caz că avem probleme, Doamne fereşte? Aproape că nici nu observăm bulevardul înfricoşător de mare pe care maşina se deplasează cu geamurile deschise, lăsând vacarmul traficului să ne acopere vocile.

În spatele porţilor de fier, înalte cam până la etajul întâi al unui bloc, se zăreşte curtea unui palat. Universitatea este o suită de clădiri nisipii, străjuite de palmieri şi alei ca de parc, cu un gard viu tuns recent. Cea mai impunătoare dintre clădiri are o cupolă şi intrarea ca de templu.

Domnul Jipa vorbi ceva cu domnul foarte încruntat de la poartă, arătându-i şi legitimaţia lui de serviciu, iar acesta ne deschise o portiţă mult mai mică decât cea prin care priveam noi, astfel că ne trezirăm în grădina palatului. Ca printr-o vrajă şoptită de cine ştie ce djinn¹⁰ care ne însoţeşte, imediat ce păşim înăuntru, privirile celor din apropierea porţii se îndreaptă toate spre noi.

Campusul se dovedi a fi cu mult mai mare decât se zărea prin gard. Adina îl întrebă pe Jipa dacă sunt şi cămine aici şi bucuria ochilor ni se întunecă brusc la gândul că am fi putut locui în acest paradis, în locul aleii înghesuite din Doqqi. Din fericire, aici nu există cămine, ci doar facultăţi şi clădiri administrative.

Zumzetul neîncetat al studenţilor împrăştiaţi în grupuri pe peluza din faţa clădirii principale nu reuşeşte să tulbure liniştea.

— Nu am văzut niciodată atâta cer în mijlocul unui oraş.

— Da.

Grădina cu palmieri care se întinde în faţa ochilor noştri nu are capăt. Îmi amintesc deodată universitatea noastră mică şi gri de pe bulevard, fără curte şi fără copaci.

Pe decanul Facultăţii de Litere, dacă l-aş fi întâlnit în alt loc, l-aş fi crezut militar de carieră. Răceala protocolară cu care ne invită în biroul lui ne intimidează pe loc. Ne urează bun venit, glacial ca şi aerul din birou, şi adaugă imediat că se simte onorat pentru alegerea noastră de a studia limba arabă în cadrul facultăţii pe care o conduce.

Înainte de a continua, ridică receptorul telefonului şi comandă trei ceaiuri. Biroul este mare cât o sală de clasă. Cu puţin efort, ai putea să şi locuieşti în el. În situaţiile prea serioase îmi vin cele mai absurde idei.

Ne ocupăm locurile indicate pe scaune şi în scurt timp o secretară între două vârste apare cu ceaiurile aburinde. Aşteptam ca avocatul Jipa să ne pledeze cauza, dar acesta se dovedeşte a fi încă şi mai intimidat decât noi şi după o frază introductivă, într-o engleză penibilă, ne surprinde întorcându-se spre noi:

— Acuma vorbiţi voi în arabă, că vă pricepeţi mai bine decât mine la engleză.

Cum să vorbim cu un decan fără să ne fi pregătit cuvintele dinainte? Pe de altă parte, oare cum ne imaginăm noi că vom învăţa limba asta, dacă nu vrem să emitem nici două fraze? Remarc în trecere, ca într-o oglindă, uimirea Laurei şi mă gândesc că probabil şi eu am ochii tot aşa de mari. Apoi, tot în trecere, îmi dau seama că bonomia lui Jipa mai seamănă cu ceva ce nu ştiu să denumesc cu exactitate.

Între timp, spre norocul meu, Laura şi-a luat inima în dinţi şi s-a hotărât să descrie situaţia în faţa şi-mai-înfricoşătorului decan care, de când ne tot pasăm responsabilitatea discursului consumându-i timpul preţios, e din ce în ce mai încruntat. Laura reuşeşte să-i explice, într-o arabă demnă de un canal de ştiri, că noi am studiat limba arabă în România timp de trei ani, în cadrul Facultăţii de Limbi şi Literaturi Străine a Universităţii din Bucureşti – de câte ori am auzit şi am rostit cuvintele astea! – şi că ne dorim să studiem în continuare şi aici.

Decanul se vede nevoit să o întrerupă:

— Este un demers onorabil şi vă felicit, în primul rând, pentru această bursă de studiu pe care aţi obţinut-o. Însă Facultatea noastră de Litere nu are cursuri pentru străini. Aici nu aţi putea participa decât la cursurile pe care le frecventează studenţii noştri şi asta doar în calitate de studenţi vizitatori. Nu puteţi nici să daţi un examen la final, prin urmare nu vă vom putea elibera o diplomă care să vă fie de folos la întoarcerea în ţară. Poate doar un certificat de participare la cursuri, cu care mă îndoiesc că veţi putea echivala anul universitar la facultatea de care aparţineţi în ţara dumneavoastră. Din păcate, asta este tot ce vă poate oferi facultatea noastră. Dar sunteţi bine-venite să participaţi la cursurile noastre şi sunt convins că veţi avea de învăţat foarte mult alături de studenţii noştri. Este o facultate de prestigiu din cadrul Universităţii din Cairo.

Citindu-ne descumpănirea pe feţe, Jipa îşi mai încercă totuşi norocul încă o dată cu engleza lui precară şi puse o întrebare pentru care îi mulţumii în gând:

— Totuşi, ele ştiau că există cursuri pentru studenţi străini... Unde sunt oare cursurile astea?

Decanul abia se mai însufleţise un pic vorbind despre facultatea lui de prestigiu, când întrebarea mormăită a lui Jipa îl făcu să se încrunte iar. Mă aşteptam să ridice din nou receptorul şi să cheme de data asta călăul, dar, pe de altă parte, nu pricepeam cu ce am greşit.

Decanul îşi luă o mimică specială, ca pentru o mare concesie, şi ne anunţă că exista totuşi o alternativă: un institut de limbi străine pentru străini. Se numea Badr School şi era situat în Doqqi, nu departe de aici.

— Asta e şcoala de care am aflat şi noi, exclamai eu către Jipa, iar decanul aproape că îşi dădu ochii peste cap, intuind după expresiile noastre satisfacţia că am găsit ce căutam.

Acum, că aveam de gând să studiem araba pentru străini, îi devenirăm de-a dreptul antipatice. Trecând cu vederea mutra lui nesuferită, Laura, care îşi învinsese teama de tot, îl întrebă cum trebuie să procedăm pentru a ajunge acolo. Am aflat astfel, în fraze concise, că pentru formalităţi trebuia să mergem mai întâi la Ministerul Învăţământului, unde vom afla şi celelalte informaţii necesare.

În timp ce se ridica în picioare pentru a semnala finalul vizitei, decanul îşi exprimă speranţa că vom participa totuşi şi la cursurile de la Universitate, apoi o chemă din nou pe secretară şi o rugă să ne îndrume mai departe.

Jipa propuse să ne întâlnim peste o jumătate de oră în faţa clădirii principale, pentru ca el să se ocupe între timp de situaţia celorlalte fete, studente la Istoria artelor.

Secretara decanului îşi execută ordinul şi ne ghidă prin nişte holuri întortocheate care ne scoaseră în cele din urmă într-o curte mult mai mică, cu clădiri ca nişte case de locuit. Aici ne arătă clădirea în care urma să primim legitimaţiile de studenţi audienţi.

Înăuntru toate uşile sunt deschise şi trebuie să trecem pe lângă un grup de studenţi care îşi aşteaptă rândul în faţa unui birou. Secretara ne conduce direct în faţă. În spatele biroului sunt aşezaţi doi domni, preocupaţi de ceea ce au de făcut. Scriu amândoi în nişte catastife ca al nostru de la cămin, apoi închid catastifele, iau câte un formular dintr-un teanc, îl ştampilează, îl pun deoparte, iar deschid catastifele. Îmi amintesc de ceasurile vechi cu figurine. În timp ce secretara le explică şoptit despre ce este vorba, ei catadicsesc să ne arunce câte-o privire plictisită.

— Dacă ar striga acuma cineva, ca în România, „Staţi la coadă!”, nici nu cred că am înţelege...

— Da, minunat, îmi răspunde Laura ironică şi îmi dau seama că e puţin nervoasă.

Într-un fel, abia aştept să ajungem înapoi la cămin. Locurile astea noi şi oamenii ăştia noi m-au obosit deja.

Secretara ne face un semn de rămas-bun şi ne abandonează. Unul dintre cei doi funcţionari ne înmânează două formulare în care să scriem câteva date despre noi şi ne arată o căsuţă în care, întâi şi întâi, să bifăm că suntem studente audiente. Celălalt ne face semn să ne mutăm să scriem la altă masă, pentru a le lăsa loc celorlalţi, care aşteaptă.

Văzând că nu îndrăznim să-i anunţăm că am terminat de scris, primul dintre ei întinde mâna după formulare, citeşte în grabă datele noastre, apoi întinde iar mâna:

— Suwar?¹¹

Şi apoi imediat traduce:

— Photo, photo.

Am înţeles, însă nu avem poze. Nu ne-am gândit să avem poze la noi, nu ne-am gândit că vom primi legitimaţii, nu ne-am gândit la nimic. Am venit şi noi aşa, la universitate. Acum două zile, pe vremea asta, eram în Bucureşti, îmi trecu prin cap, de parcă asta trebuia să justifice faptul că nu simt nici o responsabilitate. Celălalt funcţionar se apucă se ne explice:

— Tomorrow... bukra... twelve o’clock... sa’a etnashar... come here. Bring photos, suwar! Meshy? OK?¹²

— OK! îi răspundem în cor.

— Twelve o’clock!¹³ mai strigă o dată după noi.

— Ila liqa’!¹⁴ salutăm noi politicoase.

— Salam!¹⁵ ne răspunde el.

Celălalt deja ne-a uitat.

— Salam eşti tu, şopteşte Laura în timp ce ne îndreptăm spre ieşire. Salam, auzi!

— Ai văzut cum traducea? De ce nu zicea întâi în arabă şi apoi în engleză? Sau mai bine vorbea direct în engleză, nu?

— Poate şi-a propus să ne înveţe arabă aşa, în cinci minute. N-ai văzut ce rar vorbea?

— Păi, da, dar de-aia zic. Dacă voia să ne înveţe pe noi, nu trebuia să zică întâi în arabă şi abia apoi în engleză? Zici că-şi traducea tot lui.

— Dar tu ai idee unde suntem? Că eu nu recunosc nimic, zice Laura privind în jur deznădăjduită.

Cât vezi cu ochii, numai clădiri imposibil de recunoscut şi nici urmă de porţi de intrare.

— Cum e, mă, posibil să arate aşa o universitate? E un oraş întreg aici!

— Hai să întrebăm. O fi trecut o jumătate de oră?

— Cred că da. Hai că întreb eu, dar să ştii că întreb în engleză. E mai eficient aşa.

— Poţi să întrebi şi în chineză din partea mea. Arabă oricum nu cred că o să învăţăm niciodată, remarcă Laura cu năduf.

Mă întreb cu voce tare dacă or avea cursuri de chineză aici, apoi ne îndreptăm spre un grup de fete. Una din ele se oferă încântată să ne conducă spre intrarea principală. Pe drum, prin aceleaşi culoare pe unde ne-a adus secretara cea tăcută, fata se interesează de unde suntem şi apoi ne urează bun venit şi în arabă, şi în engleză, dar în ordinea firească. Îmi amintesc brusc de vânzătorul de la mini-market şi gândul că este o întâmplare de ieri mă uimeşte peste măsură. Între ieri şi azi s-a întâmplat ceva nemaiîntâlnit cu timpul.

Domnul Jipa ne aşteaptă răbdător, exact în locul în care ne-am despărţit. Îi ţine companie doar Adina, pentru că fetele celelalte, nemaiavând nimic de făcut, plecaseră deja să se plimbe.

— Păi, aşa repede s-a rezolvat? La noi a durat mai mult.

— Da, s-a rezolvat foarte repede, mă lămureşte Adina, pentru că nu există cursuri în limba engleză la Facultatea lor de Arte. Cum ar veni, noi suntem aici degeaba. Ia ziceţi, ne mai plimbăm prin oraş? Că domnul Jipa poate să ne ducă înapoi la cămin sau poate să ne lase aici. Am harta la mine, adaugă ea, văzând că nu reacţionăm nicicum.

— Da, da, sigur. Ne mai plimbăm, cum să nu?

— Ne vedem mâine atunci, zice Jipa. Sigur nu vreţi să vă duc mai spre centru?

— Nu, mulţumim. Mergem pe jos, că nu ne grăbim nicăieri.

Iată-ne, aşadar, pentru prima dată singure pe stradă. Adina scoate harta şi o desfăşoară, iar după ce o întoarce un pic pe toate părţile, exclamă:

— A-ha! Uite unde suntem!

Şi împunge harta cu degetul.

Adina este băieţoasă în gesturi, în mers şi în toată atitudinea. În plus, e tunsă scurt. Costumul de vară pe care îl poartă, cu un imprimeu de inspiraţie orientală, este destul de larg cât să-i ascundă toate formele, încadrându-se perfect în indicaţiile care ni s-au dat înainte de plecare: hainele să nu fie strâmte, în nici un caz prea scurte, în general să încercăm să ne acoperim pielea cât de mult se poate. Şi nu doar pentru a evita incidente neplăcute pe stradă, ci şi pentru a ne feri de soare.

— Uite, asta este Doqqi, explică Adina ca pentru ea, cu ochii lipiţi de hartă. Asta e strada pe care, dacă mergem până... ăhăhă..., nu ştiu până unde..., ar trebui să ajungem la cămin. Uite! Nawal asta e foarte aproape de noi.

— Da, aşa este. Deci ne descurcăm, zici?

— Clar ne descurcăm! Acuma trebuie să ajungem la Grădina Zoologică şi dup-aia facem stânga. Da. Şi dup-aia... Zi de vară până-n seară! Vă grăbiţi?

— Da, ne grăbim fantastic, o asigură Laura. Ar trebui totuşi să facem nişte cumpărături de undeva.

— Avem mult de mers, stai liniştită. Sigur găsim ceva pe drum.

Pe lângă gardul lung al Universităţii, trotuarul este întrerupt din când în când de câte o alee care îl intersectează, intrând în campus prin câte o poartă.

— Ia uitaţi-vă ce trotuare înalte au ăştia! ne atrage atenţia Adina.

Apoi adaugă:

— Bulevardul ăsta este Giza. Ăsta merge spre piramide.

— Ei, na! Păi, mai bine mergem la piramide! mă entuziasmez eu.

— E mult până acolo. Nu m-aş băga azi... Scria în Lonely Planet că trebuie să iei nu ştiu ce microbuz sau autobuz.

— OK. Dar când ai apucat să te uiţi în Lonely Planet? Când dormea Ana?

— Da, dom’le, ai văzut?! Toată ziua citeşte din Lonely Planet. Lonely Planet o să-i rămână numele! Da, chiar, ce părere aveţi de fetele celelalte?

— Nu prea am avut timp de păreri, i-o retează Laura.

Eu mi-am amintit discuţia cu Jipa:

— Deci nu aveţi cursuri de artă. Şi atunci ce o să faceţi aici nouă luni?

— Da, mă, nu mă aşteptam. Eu vreau să studiez egiptologie. Eram convinsă că asta o să fac aici. Şi când colo, uită-te şi tu! Nu-i normal, zău!

— Păi şi... ce-o să faceţi aici?

— Eu am de gând să pictez. Cât de curând o să-mi cumpăr pânze şi culori.

— A, tu pictezi... Ce frumos!

— Da, o să vă arăt. Am poze cu picturile mele. Nu, eu am de gând să fac şi expoziţii aici. N-o să stau degeaba. Dar îmi doream tare mult să studiez egiptologie. Dacă nu aici, atunci unde?

— Uau... expoziţii, se minunează Laura.

— A-ha! Aia trebuie să fie Grădina Zoologică, o întrerupe Adina, indicând pe partea cealaltă nişte porţi la fel de mari ca ale Universităţii.

— Înseamnă că nu o să mai veniţi cu noi la Universitate. O să venim doar noi.

— Da, dar trebuie să ne facem legitimaţii totuşi. Mâine venim cu voi.

— Păi, cum? La ce vă mai trebuie?

— O, păi, cum crezi că o să intrăm în muzee? Sunt scumpe biletele. Studenţii la Arte au gratuitate aproape peste tot, m-am interesat.

— Ce mişto de voi!

— Păi, da! Lasă, că vă mai băgăm şi pe voi unde se poate, mă asigură Adina. Nu ştiu sigur dacă la mumii o fi gratis. Dar şi dacă e redus la jumate tot e bine.

— Noi de ce nu ştim despre muzee şi chestii d-astea? mă întreabă Laura.

— Noi ştim arabă, ai văzut.

— Ah, nu-mi aminti!

Adina se opreşte. După desfăşurarea hărţii, verifică din nou direcţia. Suntem într-o intersecţie mare şi, cu toate că am mers mult, în stânga avem tot gardul Universităţii. Poate or fi mai multe instituţii lângă Universitate, care au gardul la fel. Mi-e greu să-mi imaginez că nici acum nu s-a terminat campusul. Dar nu ar trebui să mă mir. Aici totul e la scară mare. Cairo are o populaţie aproape cât toată România.

— Am ajuns la Doqqi. E simplu: mergem pe asta tot înainte şi ne uităm pe dreapta după Strada Nawal.

— Ca-n bancul ăla. Cum ajung în oaza cutare? Mergi tot înainte şi vinerea viitoare faci stânga.

— Da, numai că Nawal este pe dreapta, confirmă Adina. Dar mai încolo, mult mai încolo. Aşa că hai să traversăm!

Bulevardul Doqqi, la fel de lat ca Giza, pe care tocmai îl părăsim, este un fluviu de maşini ce nu par a se opri vreodată. În locul în care aşteptăm regulamentar, este desenată o zebră, cam ştearsă, ce-i drept. Un bărbat îmbrăcat în costum, cu o servietă în mână, face un semn spre maşini, apoi se întoarce repede spre noi:

— Veniţi, veniţi!

Maşinile par să fi încetinit şi şoferii ne privesc, în timp ce domnul binevoitor, ajuns acum în mijlocul lor, ne face semne din mână din ce în ce mai disperat. Fugim în urma lui spre refugiul din mijlocul străzii, descoperind cu groază că nici o maşină nu se oprise cu adevărat. Domnul se poziţionează apoi în dreapta noastră, parcă pentru a ne feri de maşinile care vin cu viteză din rond şi din Giza. De data asta fugim cu şi mai mult avânt.

— Oh, my God! exclamă Laura când ajungem pe trotuar.

Uneori, Laura se miră în engleză. Suntem atât de agitate, încât domnul cu servieta a dispărut de lângă noi înainte să apucăm să-i mulţumim.

În urma noastră, traficul se desfăşoară în ritmul lui lent, dar înfricoşător, într-un ţiuit continuu al claxoanelor, pe care, luându-ne cu vorba, nici nu l-am observat.

După câteva minute de mers, ne izbeşte un miros puternic de prăjeală şi condimente necunoscute.

— Ce scrie acolo? întreabă Adina.

— Fa-la-f... A! Falafel! Super!

— E bun?

— Habar n-am, dar am auzit de el. 50 de piaştri¹⁶.

La casa de schimb din Zamalek am schimbat o sută de dolari din bursă. Bursa ne fusese dată pe trei luni în avans, adică 450 de dolari.

— Trei falafel!

Regulile complicate ale numeralului nu reuşesc să mă mai încurce, pentru că aleg să le ignor. Băiatul de la tejghea îmi oferă pe rând sandvişurile, împachetate în câte un şerveţel. Înainte de a mi-l da pe ultimul, întreabă, trăgând falafelul înapoi spre el:

— Where you from?

— Romania, îi răspund, trăgând şi eu înapoi mâna întinsă degeaba.

— Ahlan wa sahlan! Welcome to Egypt!

Şi îmi oferă din nou falafelul.

Negăsind nici o bancă pe care să ne aşezăm, mâncăm în picioare, chiar lângă tejghea. Oamenii îşi văd de drum, aruncându-ne în treacăt câte o privire curioasă. Din când în când trec şi bărbaţi îmbrăcaţi în galabii, cărora le aruncăm noi priviri curioase, deşi nu se cuvine. În jur se desfăşoară, în toată splendoarea lui, ORAŞUL. Cairo nu ne primeşte încă în decorul lui. Ca şi cum un pictor ne-ar fi desenat figurile în tabloul străzii Doqqi, dar nu ne-a desenat încă ceva esenţial pentru expresie: ochii sau gura. Iar restul picturii, fiind deja o operă desăvârşită, ne face să părem caraghioase şi în plus. Oraşul îşi vede de rutina lui, ignorând efemeridele. În vieţile noastre atât de neînsemnate pentru el, întâmplările de peste zi sunt doar nişte clipe în istoria lui. Mă întreb dacă vreodată în şederea noastră aici vom face parte din peisaj. Şi, dacă da, nu vom uita oare orice altceva pe lume? Nu cumva ar rămâne acest oraş singura realitate? După acest oraş vom mai şti noi să ne întoarcem la vieţile noastre?

— Vă mai zic o dată, nu cred că trebuia să ne urcăm pe podul ăsta...

Adina şi harta ei s-au oprit în mijlocul drumului sau, mai bine zis, la marginea lui, refuzând să meargă mai departe. Podul a fost construit cu minim respect pentru pietoni. Ceea ce părea a fi trotuar s-a dovedit doar o bordură care delimita strada şi pe care abia încăpeam. Laura se întoarce spre noi, cu o figură disperată:

— Eu nu mai pot! Deja urăsc oraşul ăsta!

Cele două sacoşe de la supermarket le duce în mâna dreaptă, pentru că în stânga nu ar avea loc din cauza balustradei. Ceva nu este în regulă. Maşinile trec pe lângă noi în ritmul lor lent şi toţi, dar absolut toţi pasagerii ne privesc muţi de uimire, confirmându-mi bănuiala că nu originea noastră europeană evidentă e motivul pentru care se holbează la noi. Nu mai e nimeni pe pod în afară de noi trei şi maşinile cu claxoanele lor. Numele podului, în pronunţia caraghioasă a Adinei, Sita Uctubiir¹⁷, îmi sună la fel de absurd ca şi prezenţa noastră pe el.

— E un pod pentru maşini, mă! De-asta nu mai e nici un pieton în afară de noi!

De-asta oamenii din maşini ne privesc de parcă am fi nebune. Este un pod suspendat pentru maşini, ca acelea pe care am mers cu taxiul când am venit de la aeroport noaptea.

La întoarcere mergem cu capul în jos, ca să evităm ochii aţintiţi asupra noastră din automobilele care trec pe lângă noi. Îmi vine să râd. M-aş aşeza puţin pe bordura asta îngustă, dar nu cred ca avem timp. Ora opt se apropie cu repeziciune.

— Dar, dacă nu ajungem la cămin la ora opt, ce se întâmplă oare?

— Poate dormim pe străzi. Chiar vrei să ştii?

Laura e prost dispusă. E încălţată nepotrivit pentru atâta mers pe jos. Adina a început să mă enerveze cu harta ei care nu foloseşte la nimic. M-aş uita şi eu pe hartă, dar nu am răbdare. Sunt mult prea multe străduţe fără nume. Ne dăm jos de pe podul infamiei şi ne întoarcem pentru a treia oară pe Nawal, pe care o lăsaserăm în urmă.

— Păi, vedeţi? Nu era bine, pentru că ne-am depărtat şi de cerculeţele de pe clădirea aia.

Aseară, din balcon, am văzut, în direcţia Nilului, o clădire care are pe acoperiş un panou publicitar cu două cerculeţe. Laura şi Adina nu au observat clădirea asta, aşa că nu mă bagă în seamă. Sunt convinsă că ar trebui să mergem spre clădirea asta, fără a ne apropia prea mult, apoi să facem dreapta, dar nu am cu cine vorbi.

Adina a început iar să întrebe de Ismail Anwar. Nimeni nu a auzit de strada asta. E mică, ce-i drept, dar cum e oare posibil să fim atât de aproape de ea şi totuşi să nu o găsim, iar oamenii care locuiesc în cartierul ăsta să nu o ştie? Nici măcar domnul mai în vârstă de la chioşcul de ziare din Doqqi nu a auzit de această stradă. O profesoară de la facultate, povestindu-ne despre Cairo, ne-a spus că este un oraş atât de mare, încât nici măcar dialectul care se vorbeşte aici nu este unitar. Oamenii vorbesc diferit în funcţie de cartierele în care locuiesc.

Trecem din nou pe lângă un centru de developat poze aflat la parterul unui bloc de locuinţe. Fetele dinăuntru ne privesc curioase, dar nu ne oprim să le întrebăm de Ismail Anwar. Lăsăm din nou strada cu atelierul de reparat maşini în dreapta, pentru că e plină de bărbaţi şi pentru că nu ne amintim să fi trecut pe ea la plecare.

Dintr-o cafenea vine un miros puternic de cafea aromată şi de narghilea. Câţiva clienţi fumează afară, aşezaţi cu faţa spre stradă. Ne aruncă aceleaşi priviri uimite ca şi restul lumii. Harta Adinei, care desfăşurată îi acoperă jumătate din siluetă, face imposibilă orice tentativă de discreţie. Ori că umblăm cu harta desfăcută aşa, ori că am vorbi în câte o portavoce fiecare, tot atâta atenţie am primi din partea străzii.

Nawal, cum bine ştim, ajunge la Nil, aşa că trebuie să facem dreapta. După câteva zeci de metri de mers în tăcere, ne trezim pe o stradă la fel de mică, dar ceva mai animată decât cea pe care o căutăm.

— Laura, asta nu e strada pe care am fost ieri? Nu aici am fost ieri-seară la supermarket?

— Habar n-am! Păi, unde e supermarketul atunci? Că de-acolo am şti să ne întoarcem.

Are dreptate. Nu e nici un supermarket. Doar nişte oameni care vând fructe în mijlocul străzii, de aici şi confuzia mea.

Un domn cu gâtul într-un guler cervical se dă jos din maşină şi ne întreabă dacă ne poate ajuta. Îi răspundem fără să gândim:

— Nu, mulţumim.

Răspunsul îl surprinde puţin, dar nu se dă bătut:

— Îmi cer scuze, dar ce căutaţi? Poate ştiu să vă ajut totuşi.

Îi răspundem cu lehamite şi cu certitudinea că nu ne poate ajuta, că locuim la căminul de fete din Ismail Anwar. Într-adevăr, bietul om nu a auzit de strada asta, altfel nu s-ar fi întors imediat cu întrebarea spre vânzătorul de fructe care stă aşezat pe o ladă şi ne priveşte calm cum ne agităm. De fapt, doar Adina se agită, fluturând inutila hartă sub ochii domnului accidentat. Eu şi Laura suntem deznădăjduite, Laura poate puţin mai mult decât mine. Privim spectacolul cu resemnarea omului care ştie că a dat-o în bară, dar ştie, de asemenea, că nici circumstanţele nu l-au ajutat prea mult. S-ar putea să nu ajungem la cămin în noaptea asta, dar nu e vina noastră că egiptenii nu îşi trec toate străzile pe hartă.

Domnului cu guler alb i-a venit o idee între timp. Ne face semn să ne urcăm în maşină, explicând:

— Ne plimbăm prin zonă şi poate recunoaşteţi strada sau măcar una apropiată.

Are drepate. Măcar cu maşina ne mişcăm mai repede. Oboseala îşi spune cuvântul când ne aşezăm. Nu am mai stat jos de când am fost în vizită la decan. Abia înăuntru domnul cu guler îşi aminteşte să ne întrebe de unde suntem.

— Romania? Ahlan wa sahlan! Welcome to Egypt!

Este evident că omul ar trebui să fie acasă la el la ora asta, să se odihnească. Probabil că nu a avut nişte zile prea bune în ultima vreme, din moment ce are gâtul într-un guler cervical. Dar el preferă să ne ajute să ajungem sub un acoperiş. Ar putea avea fiice de vârsta noastră. Poate nu are, de fapt, nici fete, nici băieţi, dar aşa sunt oamenii din ţara asta.

— Totuşi, asta e strada! exclamă Laura.

Supermarketul de aseară, deschis şi acum, a decis să-şi facă apariţia. Încurajat de explicaţiile noastre, şoferul încetineşte şi mai mult şi se opreşte din nou în faţa unui trecător pe care îl întreabă de cămin. Acelaşi răspuns, din păcate.

Când ajungem din nou în Nawal, decidem să coborâm din maşină. Îi mulţumim domnului pentru amabilitate, iar el pare mai supărat decât noi că nu ne-a putut ajuta. Aproape că îţi vine să-i ceri scuze pentru asta.

Mă uit în direcţia Nilului şi, chiar când mă repoziţionez în gând faţă de cerculeţele roşii care au apărut din nou, Adina are o idee:

— Hai, frate, să intrăm şi pe aleea asta, chiar dacă nu duce nicăieri. Ce mai contează?

Strada cu atelierul auto pare o fundătură, dar poate tocmai bărbaţii în salopete pe care i-am tot ocolit au auzit de Ismail Anwar.

— Eu nu-i întreb nimic pe hliziţii ăştia! decide Laura.

Imaginea noastră de europence rătăcite îi distrează la culme pe bieţii mecanici, care aproape că îşi dau coate în timp ce se holbează la noi.

Dar Adina deja i-a întrebat:

— Ismail Anwar?

Unul dintre hliziţi, din obişnuinţă, îşi tot şterge mâinile cu o cârpă plină de ulei de maşină. Făcuse deja un pas înainte, cu intenţia clară de a ne întreba şi el ce naiba tot căutăm de atâta vreme.

— Ismail Anwar? repetă el, pentru a se asigura că a înţeles bine.

Apoi, după ce îşi mai şterge o dată mâna dreaptă, care rămâne, desigur, la fel de murdară, o foloseşte pentru a indica direcţia. Acolo, în dreapta, înţelegem fără cuvinte că ar trebui să se afle mult căutata stradă. Omul devine brusc cât se poate de serios şi tot flutură mâna dreaptă, crezând că nu îl înţelegem.

— La dreapta, la dreapta, repetă disperat.

Spre deosebire de domnul cu guler alb, mecanicul nu ştie să zică „dreapta” în engleză şi i se citeşte pe faţă îngrijorarea. L-am înţeles, dar e greu de crezut. Cu ultimele rămăşiţe de politeţe, de care ne amintim vag, îi mulţumim şi ne îndepărtăm rapid, pentru a vedea dacă omul are dreptate, în timp ce el ne strigă din urmă, înciudat că a uitat ce era mai important: Ahlan wa sahlan! Welcome to Egypt!

La colţ, unde descoperim că strada noastră o intersectează pe a lui, ne întoarcem şi îi facem semn cu mâna, pentru că nu ne pierduse din ochi. De la distanţă se vede că a redevenit hlizit, de data asta de bucurie.

— Laura, vino, mă, să-ţi arăt ceva!

Primul lucru pe care l-am făcut a fost să ies în balcon, unde Mădălina, sosită cu mult înaintea noastră, îşi bea ceaiul deja.

— Lasă-mă-n pace, că nu mai pot! Pe ăştia îi arunc pe geam!

Aşezată pe patul meu, Laura îşi scoate din picioare pantofii cu talpă ortopedică pe care i-a purtat toată ziua. Pentru o vizită la decan, erau cei mai potriviţi din lume, însă nu şi pentru ce a urmat. Mă felicit în gând pentru adidaşii mei urâţi, pe care azi-dimineaţă îi detestam. Bombănind în continuare, Laura iese totuşi în balcon, unde o întorc cu faţa în direcţia Nilului:

— Vezi cerculeţele? Nu v-am zis că trebuie să ne luăm după ele? V-am zis sau nu?

— Păi, ce vrei, dacă eu nu le-am văzut? îmi răspunde cu voce sfârşită.

— Păi, le-am văzut eu! Dar nu m-aţi ascultat nici o secundă.

— Eu nu mai ies nicăieri. Gata, am luat o hotărâre. Până în iulie la anu’ rămân aici, în camera asta.

— Şi noi ne-am rătăcit, eu şi Luiza, zice Mădă, sorbind din ceai. Ne-am învârtit o grămadă pe aici până am găsit fundătura asta.

Căminul nostru e ultima clădire de pe stradă. În dreapta lui, la etajul şase, un băiat cam de vârsta noastră citeşte o carte în balcon, dar mai degrabă ascultă ce vorbim şi se întreabă ce limbă mai e şi asta. Dacă nu se poate concentra la citit din cauza noastră, ar putea foarte bine să intre în casă şi să citească acolo. Dar e păcat să stai în casă tocmai când s-a potolit căldura. Totuşi, în afară de noi şi de băiatul studios, nimeni nu mai stă în balcon pe toată strada. Ceilalţi poate că încă nici nu au ajuns acasă. Doar nu-i obligă nimeni să intre în casă la ora opt.

La etajele de mai jos se aud râsete de fete, dar când mă aplec peste balustradă, nu văd pe nimeni în nici un balcon. Glasurile le trădează tinereţea, dar nu se potrivesc imaginii din memorie. Deşi de vârsta noastră, mai toate fetele din cămin au deja siluete de mushrife. Îi împărtăşesc Mădălinei observaţia mea şi ea găseşte o posibilă explicaţie terifiantă:

— O fi de la mâncarea din cămin. Poate aşa ajungem şi noi! Deşi lipiile astea, mai ales că sunt cu făină integrală, nu ar trebui să ne afecteze siluetele. Dar cine ştie ce bunătăţi se servesc aici. Uite, la prânz nu am apucat să mergem.

— Da, să mergem mâine.

— V-am luat noi mâncarea, este în hol. Şi carneţelele voastre sunt pe pat.

Carneţelele bleu atestă dreptul la mâncarea din cămin. Seara primeşti mâncarea pentru seară şi pentru dimineaţă. Numai la prânz se mănâncă în sala de mese. Carneţelele sunt mici, mai mici decât carnetul de student, şi au 90 de foi, câte trei pentru fiecare zi a lunii. Foile galbene sunt pentru micul dejun, cele verzui sunt pentru prânz, iar cele roz, pentru cină. Pe fiecare foaie sunt inscripţionate data şi o siglă din care nu am reuşit să desluşesc scrisul şi care probabil îi aparţine universităţii. Fetele din sala de mese, care ne servesc mâncarea, rup la fiecare masă câte o foaie din carneţel. În afară de ele, mai sunt câteva angajate mai în vârstă care ajută la împărţirea porţiilor, dar ele nu ne întreabă nimic. Mai mult ca sigur nu ştiu engleză şi, dacă ne-au auzit vorbind în arabă, le-o fi pierit cheful de vorbă, de teamă că nu vor înţelege răspunsurile.

La cină primim brânză şi caşcaval, ouă fierte şi unt şi gem în cutiuţe, ca la hotelul din Zamalek. Plus lipiile. Nu se ştie care mâncare e pentru seară şi care e pentru dimineaţă. Micul dejun de a doua zi depinde de cât ai mâncat cu o seară în urmă.

— Doamne, bine că am ajuns! zice Laura, trântindu-se pe un scaun.

— Te speriaşi un pic, constată Adina, aprinzându-şi o ţigară.

Pe Adina pare să nu o sperie mai nimic, ba dimpotrivă, parcă totul se întâmplă ca să o distreze pe ea. Toată agitaţia de pe stradă nu era decât felul ei de-a fi, mai alert decât al oricăreia dintre noi. Cât despre felul de a vorbi, are darul de a anula distanţe. Adina îţi devine brusc familiară şi te forţează şi pe tine să îi devii la fel.

— Mai bine mi-ai da o ţigară, zice Laura, care pare că o cunoaşte pe Adina dintotdeauna.

— Na, poftim!

1. Oficiul Naţional al Burselor în Străinătate pentru Studenţi.

2. Bună dimineaţa! Aici Cairo! (arabă).

3. Supraveghetoare (arabă).

4. Robă lungă şi largă, purtată de bărbaţi în nordul Africii (aici, în pronunţie egipteană, cuvântul este folosit impropriu, pentru a desemna un veşmânt larg pentru persoane de ambele sexe).

5. Haide, haide! (arabă).

6. În arabă, numele Amal înseamnă „speranţă”.

7. Dacă o vrea Dumnezeu (arabă).

8. De unde sunteţi? (engl., incorect).

9. Bine aţi venit! Bine aţi venit în Egipt! (arabă şi engl.).

10. Spirit binefăcător sau răufăcător în miturile religiei musulmane.

11. Fotografii? (arabă).

12. Mâine... ora 12... veniţi aici... aduceţi poze. Bine? (arabă şi engl.).

13. Ora douăsprezece! (engl.).

14. La revedere! (arabă).

15. Salut! (arabă).

16. Monedă divizionară în Egipt, a suta parte dintr-o liră.

17. Podul 6 Octombrie, din cartierul cairot Doqqi, în arabă, Sitta Uctubir.