F. Scott Fitzgerald, All the Sad Young Men

© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5144-3

ISBN PDF: 978-973-46-5145-0

ISBN print: 978-973-46-4733-0

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Everett Collection/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

FRANCIS SCOTT KEY FITZGERALD (1896-1940) s-a bucurat încă de la începutul carierei sale de o imensă popularitate, dar şi de recunoaştere critică, devenind unul dintre cei mai importanţi reprezentanţi ai „generaţiei pierdute”. A publicat mai multe romane şi volume de povestiri, unele dintre ele ecranizate în producţii de mare succes. La Editura Polirom au apărut pînă în prezent romanele Blîndeţea nopţii (2001, 2009), Marele Gatsby (2002, 2007, 2011, 2013), Dincoace de paradis (2005, 2013), Cei frumoşi şi blestemaţi (2008, 2012), Dragostea ultimului magnat (2010) şi volumele de povestiri Un diamant cît Hotelul Ritz şi alte povestiri (2006, 2013), Strania poveste a lui Benjamin Button şi alte întîmplări din epoca jazzului (2009, 2014), Povestiri cu Pat Hobby (2011) şi Povestiri cu Basil şi Josephine (2014).

Visuri de iarnă

I

Dintre băieţii de mingi, unii erau săraci lipiţi pământului şi locuiau în case cu o singură cameră şi o vacă neurastenică în ogradă, dar tatăl lui Dexter Green era proprietarul celei de-a doua băcănii ca importanţă din Black Bear – cea mai bună era The Hub, favorita clienţilor bogaţi din Sherry Island –, aşa că Dexter lucra ca băiat de mingi numai ca să facă bani de buzunar.

Toamna, când zilele devin mai reci şi mai cenuşii, iar lunga iarnă din Minnesota ameninţă să se lase peste lume precum capacul alb al unei cutii de carton, schiurile lui Dexter alunecau pe zăpada ce ascundea porţiunile de gazon ale terenului de golf. În momentele acelea, ţinutul îi inspira un sentiment de profundă melancolie. Îl deranja faptul că terenul era lăsat cu bună ştiinţă în paragină, fiind bântuit de-a lungul întregului anotimp rece de vrăbii jumulite. Era trist şi că în punctele în care se aşeza mingea, unde vara fluturau fanioane vesel colorate, acum nu se mai vedeau decât cutiile de nisip goale, îngropate într-o zăpadă îngheţată ce-ţi ajungea până la genunchi. Când schia pe dealuri, şfichiuirea vântului era tăioasă ca nefericirea, iar dacă era cumva soare, păşea cu ochii mijiţi, ca să se apere de strălucirea lui tare, lipsită de dimensiuni.

În aprilie iarna se sfârşi brusc. Zăpada se topi şi se scurse în lacul Black Bear, neîmpiedicându-i aproape deloc pe jucătorii de golf cei mai grăbiţi să forţeze deschiderea sezonului cu bile roşii şi negre. Fără vreun avânt, fără vreun răstimp de umezeală glorioasă, frigul dispăruse pur şi simplu.

Dexter ştia că primăvara asta nordică avea în ea ceva deprimant, aşa cum ştia şi că toamna avea în ea ceva minunat. Toamna îl făcea să-şi încleşteze mâinile, să tremure, să repete în sinea lui propoziţii idioate şi să facă brusc gesturi iuţi, de comandă, adresate unor armate şi mulţimi imaginare. Octombrie îi umplea sufletul de o speranţă pe care noiembrie o ridica până la nivelul unui soi de triumf extatic şi, când se afla într-o asemenea dispoziţie, impresiile fugare şi strălucitoare ale verii din Sherry Island îi alimentau minunat moara visurilor. Devenea campion de golf, învingându-l pe domnul T.A. Hedrick într-un meci colosal, rejucat de o sută de ori pe terenurile imaginaţiei lui, un meci ale cărui detalii le schimba neobosit: uneori câştiga cu o uşurinţă aproape derizorie, alteori recupera magnific o diferenţă incredibilă de puncte. Câteodată, coborând dintr-un automobil Pierce-Arrow, ca domnul Mortimer Jones, intra flegmatic şi cu pas lejer în holul de la Sherry Island Golf Club ori, poate, înconjurat de o gaşcă de admiratori, făcea o demonstraţie de sărituri artistice de pe trambulina clubului… Printre cei care-l priveau cu gura căscată de admiraţie se număra şi domnul Mortimer Jones.

Iar într-o zi se întâmplă ca domnul Jones – în carne şi oase, nu fantoma lui – să vină la Dexter cu lacrimi în ochi ca să-i spună că el, Dexter, era… cel mai bun caddy¹ din întregul club şi să-l întrebe dacă, în caz că domnul Jones l-ar răsplăti copios, n-ar vrea să se… răzgândească în privinţa plecării, fiindcă toţi ceilalţi băieţi de mingi ai clubului îl făceau să piardă sistematic câte o minge la fiecare gaură…

— Nu, domnule! îi răspunse hotărât Dexter. Nu mai vreau să fiu caddy… Apoi, după o pauză, continuă: Sunt prea bătrân.

— N-ai nici paisprezece ani. De ce naiba ai ales chiar dimineaţa asta ca să te laşi de meserie? Mi-ai promis că săptămâna viitoare mă însoţeşti la campionatul statal.

— Am hotărât că sunt prea bătrân.

Dexter îşi predă insigna „Clasa A“, încasă de la şeful băieţilor de mingi banii ce i se cuveneau şi se întoarse pe jos acasă, în Black Bear Village.

— Cel mai bun… caddy pe care l-am văzut vreodată! strigă în după-amiaza aceea domnul Mortimer Jones, la un pahar. Nu pierdea niciodată vreo minge! Zelos! Inteligent! Tăcut! Onest! Recunoscător!

Fetiţa răspunzătoare de dezertarea lui avea unsprezece ani şi era minunat de urâtă, aşa cum pot fi copilele cărora le este destinat să devină, după câţiva ani, nespus de frumoase şi să nefericească un mare număr de bărbaţi. Scânteia era însă vizibilă încă de pe-acum. Exista o anumită neruşinare generală în felul cum i se răsfrângeau în jos colţurile buzelor când zâmbea, precum şi – Dumnezeu să ne ajute! – în privirile aproape pătimaşe din ochii ei. Femeile de genul ei au o vitalitate înnăscută. Aceasta se evidenţia puternic de pe-acum, răzbătând din trupul ei fragil ca o lumină lăuntrică.

Se înfiinţase, sprinţară, pe terenul de golf, la ora nouă dimineaţa, cu o bonă îmbrăcată în uniformă de pânză albă, care-i ducea într-un săculeţ de pânză albă cele cinci crose noi. Când Dexter a dat prima oară cu ochii de ea, fata stătea cam stingheră lângă cabina băieţilor de mingi, dar încerca să ascundă acest lucru printr-o conversaţie – vădit nefirească – în care o angajase pe bonă, conversaţie presărată cu strâmbături neaşteptate şi nejustificate din partea ei.

— Păi, Hilda, nu se poate spune că nu-i o zi frumoasă! o auzi Dexter zicând.

Fata îşi lăsă colţurile gurii în jos, zâmbi şi privi pe furiş în jur, iar ochii ei căzură în treacăt, pentru o clipă, şi asupra lui Dexter.

Apoi, către bonă:

— Ei, văd că nu-i prea multă lume pe-aici în dimineaţa asta, nu-i aşa?

Iarăşi zâmbetul acela – radios, ostentativ de artificial, convingător.

— Nu ştiu ce-ar trebui să facem acum, zise bona, fără să se uite undeva anume.

— O, nu-i nimic! Mă descurc eu.

Dexter rămăsese complet nemişcat, cu gura uşor întredeschisă. Ştia că, dacă ar face un pas în faţă, privirea lui fixă ar intra în câmpul vizual al fetei, iar dacă se trăgea înapoi, n-avea să-i mai poată vedea întreg chipul. În primul moment nu-şi dădu seama cât era de copilă. Pe urmă îşi aminti că o văzuse de câteva ori în anul trecut – cu şorţuleţ.

Deodată râse involuntar, cu un râs scurt şi sec, după care, mirat de izbucnirea lui, se răsuci pe călcâie şi dădu să se îndepărteze repede.

— Băiete!

Dexter încremeni.

— Băiete!

Nu încăpea îndoială că el era cel strigat. Mai mult decât atât, era tratat şi cu zâmbetul acela absurd, cu zâmbetul acela imposibil, a cărui amintire avea să stăruie în memoria a cel puţin o duzină de bărbaţi până la o vârstă înaintată.

— Băiete, nu ştii cumva pe unde-i instructorul de golf?

— Are o lecţie.

— Bine, atunci nu ştii unde-i şeful băieţilor de mingi?

— N-a sosit încă.

— Oh!

Preţ de o clipă fata rămase descumpănită. Se lăsa când pe un picior, când pe celălalt.

— Am avea nevoie de un caddy, îl lămuri bona. Doamna Mortimer Jones ne-a trimis aici să jucăm golf, dar nu ştim cum, dacă nu ni se dă un caddy.

În acest punct, bona a fost întreruptă de o privire ameninţătoare din partea domnişoarei Jones, urmată imediat de zâmbetul ei obişnuit.

— Nu-i nici un caddy pe-aici în afară de mine, îi spuse Dexter bonei, iar eu trebuie să stau aici şi să am grijă de toate până vine şeful.

— Oh!

Domnişoara Jones şi însoţitoarea ei se retraseră şi, ajungând la o distanţă cuviincioasă de Dexter, începură o discuţie însufleţită, curmată în clipa când domnişoara Jones puse mâna pe o crosă şi lovi violent cu ea în pământ. Ca să-şi arate şi mai clar nemulţumirea, ridică din nou crosa în aer şi era gata s-o abată peste pieptul bonei, dacă femeia n-ar fi prins-o şi nu i-ar fi smuls-o, răsucindu-i mâna.

— Cotoroanţă rea şi afurisită! ţipă nervoasă domnişoara Jones.

Se iscă o nouă ceartă. Sesizând elementele comice ale scenei, Dexter pufni de câteva ori în râs, dar de fiecare dată se stăpâni înainte ca râsul lui să fie auzit. Nu-şi putea reprima monstruoasa convingere că fetiţa avea dreptate să-şi bată bona.

Situaţia a fost rezolvată de apariţia providenţială a şefului băieţilor de mingi, care s-a văzut numaidecât interpelat de bonă:

— Domnişoara Jones are nevoie de un caddy, iar ăsta de-aici spune că n-o poate servi.

— Domnul McKenna mi-a ordonat să aştept aici până veniţi dumneavoastră, explică repede Dexter.

— Bun, dar acum a venit.

Domnişoara Jones îi aruncă şefului băieţilor de mingi un zâmbet luminos. Lăsă din mână sacul cu crose şi porni semeaţă spre prima poziţie.

— Ei? zise şeful întorcându-se spre Dexter. Ce stai ca o momâie? Ridică repede crosele domnişoarei.

— Nu cred că am chef de lucru astăzi, i-o întoarse Dexter.

— N-ai chef…?

— Cred că o să-mi dau demisia.

Enormitatea deciziei sale îl înspăimântă. Era favoritul tuturor, iar cei treizeci de dolari pe lună câştigaţi peste vară nu puteau fi făcuţi nicăieri altundeva în zona din jurul lacului. Dar suferise un şoc emoţional puternic şi trebuia să se elibereze rapid şi violent de tulburarea din suflet.

Însă lucrurile nu erau chiar atât de simple. Aşa cum avea să se mai întâmple de multe ori în viitor, acţiunile lui Dexter erau determinate inconştient de visurile sale de iarnă.

II

Fireşte, calitatea şi compoziţia acestor visuri variau, dar materialul din care erau croite rămânea acelaşi. Câţiva ani mai târziu, ele aveau să-l convingă să renunţe la un curs de administrare a afacerilor la o universitate de stat – unde tatăl său, acum om avut, i-ar fi plătit şcolarizarea – în schimbul fragilului avantaj de a studia la o universitate mai veche şi mai prestigioasă din est, unde finanţele sale precare i-au provocat multe necazuri. Dar să nu aveţi impresia greşită – numai fiindcă la început visurile sale de iarnă se concentrau, întâmplător, asupra celor bogaţi – că băiatul era doar un snob şi atâta tot. Nu-şi dorea numai să se afle în preajma lucrurilor strălucitoare şi a persoanelor strălucitoare. Îşi dorea lucrurile acelea strălucitoare pentru el însuşi. Adesea, fără să ştie de ce, întindea mâna după ce era mai bun şi uneori se lovea de misterioasele refuzuri şi interdicţii pe care le încurajează viaţa. Povestirea noastră se ocupă de unul dintre aceste refuzuri, nu de întreaga istorie a vieţii lui Dexter.

A făcut avere, ceea ce era oarecum uimitor. După studenţie, s-a stabilit în oraşul de unde lacul Black Bear îşi recrutează turiştii cu dare de mână. La numai douăzeci şi trei de ani, când nu locuia acolo nici de doi ani încheiaţi, erau deja oameni cărora le plăcea să zică: „Da, da, iată un băiat de treabă…“ Peste tot în jur mişunau fii de bogătaşi care făceau speculaţii riscante cu acţiuni, investeau aiurea averi întregi şi răsfoiau cele două duzini de volume ale „Cursului comercial George Washinton“, însă Dexter a împrumutat o mie de dolari, în baza diplomei de colegiu şi a faptului că era bun de gură, şi a devenit asociat la o spălătorie automată.

Când a început să se ocupe de ea, spălătoria era mică, dar Dexter s-a specializat în tehnica prin care englezii spală ciorapii fini, de lână, folosiţi la golf fără ca ei să intre la apă şi, după nici un an, primea toate comenzile celor care purtau pantaloni bufanţi până la genunchi. Bărbaţii cereau cu insistenţă ca sveterele şi pantalonii lor din lână de Shetland să fie duşi la spălătoria lui, aşa cum insistaseră cândva să aibă un caddy priceput la găsirea mingilor de golf. Ceva mai târziu începuse să spele şi lenjerie de damă şi ajunsese să aibă cinci sucursale în diferite părţi ale oraşului. Înainte de-a împlini douăzeci şi şapte de ani, devenise proprietarul celui mai mare lanţ de spălătorii automate din acel colţ de ţară. Atunci îşi vându afacerea şi se mută la New York. Dar partea care ne interesează din viaţa lui cuprinde perioada în care a cunoscut primul mare succes.

Când a împlinit douăzeci şi trei de ani, domnul Hart – unul dintre oamenii în vârstă care ziceau „Iată un băiat de treabă“ – l-a invitat să petreacă un weekend la Sherry Island Golf Club. Aşa că într-o zi s-a iscălit în registru şi după-amiază a jucat golf în patru, cu domnul Hart, domnul Sandwood şi domnul T.A. Hedrick. N-a considerat necesar să menţioneze că în trecut cărase pe acelaşi traseu sacul cu crose al domnului Hart şi deci cunoştea pe dinafară toate făgaşele şi capcanele, dar s-a surprins aruncându-le câte o privire celor patru băieţi de mingi care veneau în urma lor, ca să surprindă vreun gest sau vreo scăpărare din ochi care să-i amintească de el însuşi, ceva care ar fi micşorat prăpastia dintre trecut şi prezent.

A fost o zi ciudată, crestată nemilos de impresii fugare şi familiare. O clipă avea senzaţia că e un intrus, iar în clipa următoare era impresionat de covârşitoarea superioritate pe care o simţea faţă de domnul T.A. Hedrick, un ins nesărat, care nici măcar nu mai juca golf la fel de bine ca odinioară.

Pe urmă, din cauza unei mingi pierdute de domnul Hart lângă a cincisprezecea gaură, s-a întâmplat ceva nemaipomenit. În timp ce o căutau prin ierburile ţepene de pe marginea terenului, de după o colină din spate se auzi un strigăt clar de „Înainte!“ şi, când se întoarseră brusc cu faţa într-acolo, o minge nouă şi strălucitoare veni în zbor peste colină, lovindu-l pe domnul T.A. Hedrick în abdomen.

— Dumnezeule! strigă domnul T.A. Hedrick. Ar trebui să le scoată de pe traseu pe femeile astea nebune. Situaţia devine insuportabilă!

De după colină se iviră deodată un cap şi o voce:

— Vă supăraţi dacă trecem?

— M-aţi lovit în burtă, declară enervat domnul Hedrick.

— Chiar?

Tânăra se apropie de grupul de bărbaţi.

— Îmi pare rău. Am strigat „Înainte!“.

Privirea ei îi inventarie degajat pe cei patru, după care căută mingea pe fairway².

— A sărit în iarba netunsă?

Nu puteai spune dacă întrebarea era inocentă sau maliţioasă. Totuşi, după un moment, nu le mai lăsă nici o urmă de îndoială, fiindcă îşi strigă veselă partenerul ivit de după colină:

— Sunt aici! Aş fi înaintat mai mult, dar am lovit ceva!

Când se poziţionă pentru o lovitură scurtă, Dexter o cercetă mai îndeaproape. Purta o rochie albastră, din bumbac cadrilat, cu o bordură albă la guler şi la braţe, care-i sublinia bronzul pielii. Acel soi de exagerare, de subţirime, care-i făcuse ochii pătimaşi şi gura cu colţurile îndoite în jos să pară absurde la unsprezece ani, dispăruse. Era copleşitor de frumoasă. Culoarea din obraji îi era răspândită uniform, ca vopseaua pe un portret. Nu era o culoare „aprinsă“, ci un fel de roşeaţă febrilă şovăitoare şi atât de discretă, încât ţi se părea că în orice clipă se va rispi şi va dispărea. Culoarea aceea şi mobilitatea gurii fetei produceau impresia continuă de flux, de viaţă intensă, de vitalitate pasională, echilibrată doar în parte de farmecul trist al ochilor ei.

Tânăra lovi nerăbdătoare mingea cu crosa şi, plină de nepăsare, o aruncă într-o groapă cu nisip de pe cealaltă parte a porţiunii cu iarbă. Cu un zâmbet nervos şi nesincer şi un „Mulţumesc“ neglijent, porni apoi după minge.

— Judy Jones asta! exclamă domnul Hedrick pe următorul tee³, în timp ce aşteptau ca ea să mai câştige puţin avans cu jocul. Ce i-ar trebui ei este s-o pună cineva în genunchi şi s-o bată la poponeţ şase luni încheiate, iar după aia să fie măritată cu un căpitan de cavalerie de şcoală veche.

— Doamne, da’ ce bine arată! zise domnul Sandwood, care abia trecuse de treizeci de ani.

— Bine! strigă dispreţuitor domnul Hedrick. Arată mereu de parcă ţi-ar cere să o săruţi! Cum îşi pune ochii ei mari, de vacă, pe toţi viţeii din sat!

Era îndoielnic că domnul Hedrick se referise la instinctul matern.

— Ar fi bună la golf dacă şi-ar da silinţa, observă domnul Sandwood.

— N-are clasă, îl contrazise solemn domnul Hedrick.

— Are o siluetă plăcută, plusă domnul Sandwood.

— Mai bine să-i mulţumim lui Dumnezeu că nu loveşte mingea mai cu forţă, zise domnul Hart, făcându-i cu ochiul lui Dexter.

În după-amiaza aceea, puţin mai târziu, soarele coborî la asfinţit într-un vârtej auriu aprins, cu nuanţe de albastru şi stacojiu, lăsând locul nopţii de vară din vest, uscată şi foşnitoare. De pe terasa clubului de golf, Dexter privi suprapunerea regulată a undelor stârnite de adierea vântului, aducând cu nişte valuri de melasă argintie sub luna plină. Pe urmă, luna duse un deget la buze şi lacul deveni o oglindă limpede, palidă şi tăcută. Dexter îşi trase pe el costumul de baie şi înotă până la pluta cea mai îndepărtată, unde se întinse, şiroind, pe pânza udă a trambulinei.

Un peşte sări din apă, o stea străluci şi luminile de pe maluri pâlpâiră. Ceva mai departe, pe un promontoriu cufundat în beznă, un pian cânta melodiile verii trecute şi ale verii de dinainte – arii din „Chin-Chin“, „Contele de Luxemburg“ şi „Soldatul de ciocolată“ – şi, fiindcă sunetul pianului peste o întindere de apă i se păruse întotdeauna splendid lui Dexter, rămase absolut nemişcat şi ascultă.

Cu cinci ani în urmă, când Dexter era în al doilea an de studenţie, melodia interpretată acum la pian fusese nouă şi plină de viaţă. Se cântase o dată la un bal de absolvire, într-o vreme când el nu-şi permitea luxul balurilor, aşa că rămăsese afară, sub fereastra sălii de gimnastică, şi o ascultase. La auzul melodiei, îl cuprinse un soi de extaz şi, în lumina acelui extaz, recapitulă în minte ce i se întâmpla acum. Încerca o stare de mulţumire intensă, senzaţia că de data asta era într-o armonie desăvârşită cu viaţa şi că totul în jur radia o strălucire şi o frumuseţe de care poate că nu va mai avea parte nicicând.

Dintr-odată, un dreptunghi plat şi palid se desprinse din întunericul insulei şi scuipă spre el reverberaţia zgomotoasă a unui motor de şalupă de curse. Două dâre albe de apă înspumată se desfăcură în urma bărcii, care ajunse lângă el cât ai clipi din ochi, înecând curgerea rapidă a notelor de pian în hârâitul elicei ce împroşca apa. Ridicându-se pe braţe, Dexter văzu o siluetă în picioare la cârmă, o pereche de ochi negri care-l fixau pe deasupra întinderii de apă ce se tot mărea… apoi barca trecu de el şi descrise un imens şi inutil cerc de spumă, repetat fără încetare, în mijlocul lacului. La fel de excentric, ultimul cerc se transformă într-o linie dreaptă şi şalupa se îndreptă spre plută.

— E cineva acolo? strigă fata oprind motorul.

Acum era atât de aproape, că Dexter îi desluşea costumul de baie, pare-se, un fel de combinezon trandafiriu.

Prora bărcii se ciocni de plută şi, cum aceasta din urmă se înclină periculos, Dexter se trezi aruncat înspre fată. Se recunoscură, însă cu un interes diferit.

— Nu cumva eşti unul dintre bărbaţii printre care am trecut după-masă? îl întrebă ea.

Ba da, era.

— Ia zi, ştii cum se conduce o barcă cu motor? Dacă da, te-aş ruga s-o conduci pe asta ca să pot schia pe apă. Numele meu e Judy Jones – fata îl onoră cu un rictus absurd sau mai degrabă cu ceva ce încerca să fie un rictus, fiindcă oricât se strâmba, gura ei tot nu reuşea să devină grotescă, ci rămânea frumoasă – şi locuiesc în casa de colo, de pe insulă, iar în casa aia mă aşteaptă un bărbat. Când el a oprit maşina în faţa intrării, eu am pornit cu barca de la debarcader, fiindcă el zice că sunt idealul lui.

Un peşte sări din apă, o stea străluci şi luminile de pe maluri pâlpâiră. Dexter s-a aşezat lângă Judy Jones, care i-a explicat cum să conducă barca. În clipa următoare, fata era în apă şi înota cu un craul sinuos spre planşa de schi nautic. Ochiul nu făcea nici un efort când o priveai. Era ca şi cum te-ai fi uitat la o ramură mişcată de vânt sau la un pescăruş în zbor. Braţele fetei, atât de arse de soare că ajunseseră să aibă culoarea untului de arahide, şerpuiau printre undele de platină rece: mai întâi ieşea la iveală cotul, aruncând antebraţul înapoi cu cadenţa apei în cascadă, apoi proiectându-l în faţă şi în adânc, ca să-şi croiască drum.

Au pornit spre mijlocul lacului. Întorcându-se, Dexter văzu că ea stătea în genunchi pe partea de dinapoi a planşei, acum ridicată.

— Mai repede! îi strigă fata. Cât de repede poate barca!

Ascultător, Dexter împinse maneta în faţă şi spuma albă de la prora se îndesi. Când tânărul se uită iarăşi în urmă, văzu că fata stătea în picioare pe planşa care tăia cu viteză valurile, cu braţele depărtate şi cu ochii ridicaţi spre lună.

— E groaznic de frig! îi strigă ea. Cum te cheamă?

El îi spuse.

— Bun. Ce-ar fi să vii la cină mâine-seară?

Inima lui făcu o rotaţie completă, ca volanul bărcii, şi – pentru a doua oară – un capriciu al fetei avea să dea un curs nou vieţii sale.

III

În seara următoare, aşteptând-o să coboare, Dexter populă camera de zi scăldată în lumina moale a soarelui de vară şi veranda ce se deschidea din ea cu bărbaţii care se îndrăgostiseră deja de Judy Jones. Ştia ce fel de bărbaţi fuseseră: dintre cei care, când se dusese el la colegiu, veniseră de la marile licee cu haine elegante şi cu bronzul puternic al verilor sănătoase. Descoperise că, într-un fel, era mai bun decât oamenii aceia. Făcea parte dintr-o rasă mai nouă şi mai robustă. Totuşi, recunoscând în sinea lui că şi-ar fi dorit ca fiii săi să semene cu ei, îşi spuse că el nu era decât materialul brut, dur, din care răsăreau necontenit aceşti oameni.

Când venise timpul să se îmbrace şi el cu haine bune, ştiuse unde să-i găsească pe croitorii cei mai pricepuţi din America, iar croitorii cei mai pricepuţi din America îi făcuseră costumul pe care-l purta în seara aceasta. Îşi însuşise şi aerul rezervat, tipic pentru universitatea lui, care o făcea să se deosebească de alte universităţi. Recunoştea valoarea pe care o avea pentru el o asemenea afectare, aşa că o adoptase, şi îşi dădea seama că-ţi trebuia mai multă încredere în tine ca să fii neglijent în îmbrăcăminte şi maniere decât ca să fii îngrijit. Dar neglijenţa avea să fie în moştenirea copiilor săi. Numele mamei sale fusese Krimslich. Era din Boemia, din rândurile ţărănimii, şi vorbise până la sfârşitul zilelor o engleză stricată. Fiul ei trebuia să respecte modelele.

Puţin după şapte, Judy Jones coborî la parter. Purta o rochie de după-amiază din mătase albastră şi la început Dexter se simţi dezamăgit că fata nu se îmbrăcase cu ceva mai rafinat. Dezamăgirea îi spori când ea, după ce-l salută grăbită, se îndreptă spre uşa bucătăriei, o deschise brutal şi strigă: „Poţi servi masa, Martha!“. Se aşteptase ca măcar cina să fie anunţată de un majordom şi să bea mai întâi un cocktail. Dar îşi alungă aceste gânduri din minte când, aşezaţi unul lângă celălalt pe o canapea, se priviră în ochi.

— Tata şi mama nu vor lua cina cu noi, îl anunţă gânditoare Judy.

Dexter îşi aminti de ultima întâlnire cu tatăl fetei şi se bucură că părinţii ei lipseau în seara aceea de acasă. Altminteri poate că s-ar fi întrebat cine e el. Se născuse la Keeble, un sat din Minnesota situat la vreo optzeci de kilometri spre nord, şi întotdeauna spunea că locul lui de naştere era Keeble, nu Black Bear. Târguşoarele erau locuri de baştină destul de bune dacă nu se aflau supărător de aproape şi nu serveau drept puncte de plecare spre staţiunile mondene de pe lacuri.

Vorbiră despre universitatea lui, pe care Judy o vizitase frecvent în ultimii doi ani, despre oraşul învecinat, ce aproviziona Sherry Island cu turişti, despre întoarcerea lui Dexter, a doua zi, la spălătoriile lui prospere.

În timpul cinei, fata alunecă într-o stare de depresie care-i dădu lui Dexter un sentiment de nelinişte. Orice observaţie arţăgoasă rostită de ea cu voce aspră îl îngrijora. Oricui îi zâmbea Judy – lui însuşi, ficatului de pui sau nimănui anume –, îl tulbura faptul că acel zâmbet nu se născuse din veselie, nici măcar din amuzament. Când colţurile rubinii ale buzelor fetei se lăsau în jos, era vorba mai puţin de un zâmbet, cât de o invitaţie la sărutat.

Apoi, după masă, ea îl conduse afară, pe veranda întunecată, şi schimbă dinadins atmosfera.

— Te superi dacă plâng puţin? îl întrebă.

— Tare mă tem că te plictisesc, îi răspunse el repede.

— Nu mă plictiseşti. Îmi place de tine. Dar am avut o după-amiază groaznică. E un tip la care ţineam, dar care azi după-masă mi-a mărturisit din senin că e sărac ca Iov. Până acum n-a făcut nici o aluzie la asta. Nu ţi se pare ceva oribil de lumesc?

— Poate că i-a fost frică să-ţi spună.

— Presupun că da, răspunse ea. N-a început cum trebuie. Vezi, dacă aş fi ştiut că e sărac… Ei bine, m-am îndrăgostit nebuneşte de o mulţime de băieţi săraci şi am vrut sincer să mă mărit cu toţi. Dar în cazul ăsta nu m-am gândit deloc la el într-un asemenea fel şi nici el nu m-a interesat suficient ca să pot trece peste şoc. A fost ca şi cum o femeie şi-ar informa calm logodnicul că e văduvă. Se prea poate ca el să n-aibă nimic împotriva văduvelor, dar…

Judy schimbă pe neaşteptate vorba:

— Hai să pornim cu dreptul! Mai întâi, cine eşti tu?

Dexter şovăi o clipă. Apoi răspunse:

— Un nimeni. Cariera mea depinde în mare parte de viitor.

— Eşti sărac?

— Nu, a zis el sincer. Probabil că fac mai mulţi bani decât oricare alt tip de vârsta mea din nord-vest. Ştiu că e o afirmaţie înfumurată, dar tu însăţi spuneai că trebuie să pornim cu dreptul.

Se aşternu tăcerea. Pe urmă ea zâmbi, colţurile gurii i se lăsară în jos şi o aplecare imperceptibilă o apropie de el în timp ce îl privea în ochi. Lui Dexter i se puse un nod în gât. Aşteptă fără să respire experienţa, gata să reziste la compusul imprevizibil ce se va forma misterios din elementele de pe buzele lor. Pe urmă văzu: Judy îi transmise exaltarea ei, profund şi fără rezerve, prin sărutări care nu erau o promisiune, ci o împlinire. Trezeau în el nu o foame care să se ceară potolită iar şi iar, ci o saţietate care pretindea o saţietate şi mai mare… Erau sărutări ce semănau cu un act de caritate, stârnindu-i dorinţa fără să-l lipsească de absolut nimic.

Nu i-a luat prea multă vreme să decidă că o dorea pe Judy Jones încă de când fusese un băieţaş mândru şi pofticios.

IV

Aşa a început. Şi a continuat, cu o intensitate mai mare sau mai mică, pe acelaşi ton, până la deznodământ. Dexter şi-a abandonat o parte din fiinţă la bunul-plac al celei mai directe şi mai neprincipiale personalităţi cu care intrase până atunci în contact. Când îşi dorea un lucru, Judy se folosea din plin de presiunea farmecului ei ca să-l obţină. Nu exista nici o abatere de la această metodă, nici o încercare de-a obţine pe căi ipocrite vreun privilegiu, nici un efect premeditat – latura mentală a acţiunilor ei era extrem de redusă. Pur şi simplu îi făcea pe bărbaţi să devină conştienţi în cel mai înalt grad de drăgălăşenia ei fizică. Dexter nu avea nici un chef s-o reformeze. Defectele fetei se împleteau cu o energie pătimaşă care le transcendea şi le justifica.

În prima seară, când Judy, cu capul pe umărul lui, îi şoptise „Nu ştiu ce-i cu mine. Aseară credeam că sunt îndrăgostită de alt bărbat, iar acum cred că-s îndrăgostită de tine…“, declaraţia ei i se păruse lui Dexter frumoasă şi romantică. Era excitabilitatea aceea delicioasă pe care deocamdată o poseda şi o controla. Dar după o săptămână se văzu nevoit să evalueze aceeaşi calitate dintr-o altă perspectivă. Ea îl luase cu maşina la un picnic pe înserat, iar după cină dispăruse tot cu maşina ei, dar cu un alt bărbat. Dexter se supărase teribil şi abia reuşise să se poarte civilizat cu celelalte persoane prezente. Când Judy îl asigurase că nu-l sărutase pe celălalt, ştiuse că minte. Totuşi fusese bucuros că-şi dăduse osteneala să-l mintă.

Era – după cum avea să afle înainte de sfârşitul verii – doar unul dintr-o duzină variabilă de băieţi care se învârteau în jurul lui Judy. Fiecare avusese momentul lui de glorie, când fusese preferat celorlalţi, iar vreo jumătate dintre ei se mai bucurau ocazional de mângâierea reînvierii ocazionale a amorului ei. Ori de câte ori dădea vreunul semne că, din cauza neglijării prelungite, voia să renunţe, Judy catadicsea să-i acorde un ceas scurt, dulce ca mierea, care-l încuraja s-o urmeze ca un căţel încă un an sau chiar mai mult. Judy declanşa aceste atacuri fulger asupra celor slabi şi neajutoraţi fără răutate, fiind de fapt doar pe jumătate conştientă că în ceea ce făcea era ceva jalnic.

Ori de câte ori în urbe apărea vreun bărbat necunoscut, ceilalţi erau lăsaţi baltă şi toate întâlnirile stabilite se anulau automat.

Dacă încercai să schimbi starea de lucruri, descopereai că erai neputincios, fiindcă Judy făcea totul singură. Nu era o fată care să poată fi „cucerită“ în sensul cinetic al cuvântului – era blindată împotriva isteţimii, era blindată împotriva farmecului; dacă vreun bărbat o asalta prea insistent, relua imediat relaţia pe o bază fizică şi, înrobiţi de magia trupului ei splendid, atât băieţii plini de voinţă, cât şi cei inteligenţi jucau după cum le cânta ea. Singurele lucruri care o mulţumeau pe Judy erau satisfacerea propriilor dorinţe şi exercitarea nemijlocită a puterii farmecelor ei. S-ar putea ca, din prea multă iubire tinerească, cu prea mulţi iubiţi tineri în preajmă, Judy să fi ajuns să se hrănească numai cu focul ei lăuntric, ca măsură de autoapărare.

Primele clipe de entuziasm ale lui Dexter au fost urmate de o stare de nelinişte şi insatisfacţie. Extazul neputincios de a se pierde în fiinţa fetei nu era un tonifiant, ci un narcotic. Din fericire pentru munca pe care o avea de făcut peste iarnă, momentele de extaz erau destul de rare. O vreme, la începutul legăturii lor, i se păruse că între ei exista o atracţie reciprocă spontană şi profundă, bunăoară în acea primă lună de august: trei seri lungi pe terasa ei umbroasă, sărutări stranii şi palide, după-amiaza târziu, în alcovuri cufundate în penumbră sau la adăpostul crengilor împletite ale copacilor din grădină, dimineţi când ea avea o prospeţime de vis şi era aproape timidă la întâlnirea cu el din limpezimea noii zile. Legătura lor avea calitatea extatică a unei logodne, însă era mai puternică tocmai pentru că între ei nu exista un astfel de legământ. În răstimpul celor trei zile îi ceruse pentru prima oară mâna. Ea spusese „Poate, cândva“, spusese „Sărută-mă“, spusese „Mi-ar plăcea să mă mărit cu tine“, spusese „Te iubesc“, spusese… nimic.

Celor trei zile fericite le pusese capăt sosirea unui individ din New York, care a rămas ca musafir în casa ei jumătate din luna septembrie. Spre disperarea lui Dexter, se zvoni că cei doi s-ar fi logodit. Bărbatul era fiul preşedintelui unui trust important. Dar după o lună se află că Judy căsca de plictiseală. Odată, la un bal, a stat toată seara în barca ei cu motor împreună cu un iubit de prin partea locului, în timp ce newyorkezul o căuta înnebunit prin sala clubului. Judy i-a spus iubitului din oraş că musafirul ei o scoate din răbdări, iar după două zile acesta a plecat. Judy a fost văzută conducându-l la gară şi se spunea că tânărul avea o mină cu adevărat jalnică.

Vara se sfârşi pe acest ton. Dexter împlini douăzeci şi patru de ani şi descoperi din ce în ce mai des că putea să facă orice doreşte. Deveni membru în două cluburi din oraş, locuind la sediul unuia dintre ele. Deşi nu era câtuşi de puţin o parte componentă a grupurilor de bărbaţi care se duceau să danseze la club, reuşea să participe la balurile unde existau şanse să apară şi Judy Jones. Putea ieşi în societate ori de câte ori avea chef – acum era o partidă şi devenise popular printre părinţii din centrul oraşului. Devoţiunea mărturisită faţă de Judy Jones îi consolidase această poziţie. Dar nu nutrea nici o aspiraţie socială, ba chiar îi dispreţuia pe bărbaţii-dansatori mereu disponibili pentru petrecerile de joia şi sâmbăta, care jucau rolul de umplutură la cină, alături de perechile proaspăt căsătorite. Cocheta deja cu ideea de a pleca în est, la New York. Voia s-o ia cu el şi pe Judy Jones. Nici un fel de iluzie privind lumea în care crescuse fata nu-l putea vindeca de iluzia că numai pe ea o dorea.

Ţineţi minte acest lucru, fiindcă numai aşa se poate înţelege ce a făcut Dexter pentru ea.

La optsprezece luni după ce a cunoscut-o pe Judy Jones, s-a logodit cu o altă fată. Se numea Irene Scheerer, iar tatăl ei era unul dintre cei care crezuseră întotdeauna în Dexter. Irene era o blondină dulce şi cuminte, deşi puţin cam durdulie, şi avea doi pretendenţi, pe care i-a expediat cu plăcere când Dexter a cerut-o oficial în căsătorie.

Vara, toamna, iarna, primăvara, apoi încă o vară şi încă o toamnă – iată ce bucată zdravănă din viaţa sa activă fusese jertfită de dragul buzelor incorigibile ale lui Judy Jones. Ea îl tratase cu interes, cu încurajări, cu maliţie, cu indiferenţă, cu dispreţ. Îl rănise cu nenumăratele ei jigniri şi umilinţe posibile în astfel de situaţii, parcă răzbunându-se pentru că ţinuse cândva la el. Îl chemase cu un semn din deget şi-i căscase în nas, după care îl chemase iar şi el răspunsese la chemările ei, deşi adesea cu amărăciune şi cu ochii îngustaţi. Îi dăruise o fericire extatică şi-i provocase o insuportabilă agonie sufletească. Îi pricinuise neplăceri de nedescris şi nu puţine necazuri. Îl insultase, îi călcase în picioare mândria şi asmuţise interesul lui pentru ea împotriva interesului pentru muncă – doar ca să se amuze. Făcuse ce voise cu el, în afară de un singur lucru – nu-l criticase. Şi nu-l criticase, îşi spunea Dexter, numai de frică să nu ştirbească indiferenţa totală pe care o manifesta şi o simţea sincer faţă de el.

După ce toamna veni şi trecu, Dexter îşi dădu seama că Judy Jones n-avea să fie niciodată a lui. A trebuit să-şi bată gândul ăsta în minte ca pe un cui, dar în cele din urmă a reuşit să se convingă. Noaptea stătea treaz şi căuta argumente pro şi contra. Recapitula în gând toate neplăcerile şi suferinţele provocate de ea ori enumera defectele ei bătătoare la ochi ca nevastă. Pe urmă îşi spunea că o iubeşte şi după o vreme adormea. O săptămână întreagă munci pe brânci, până noaptea târziu, ca nu cumva să-şi imagineze că aude vocea ei răguşită la telefon sau că-i simte privirea de partea cealaltă a mesei la prânz. Noaptea se ducea la birou şi făcea planuri pentru anii viitori.

La sfârşitul săptămânii, merse la o serată şi o fură o singură dată de la partenerul ei. Poate pentru prima oară de când se cunoşteau, n-a rugat-o să stea pe margine şi să vorbească cu el, nici nu i-a spus cât e de drăguţă. Îl durea faptul că ea nu părea să simtă lipsa acestor lucruri – dar atâta tot. N-a fost gelos când a văzut că în seara aceea ea avea un alt cavaler. Îşi călise de mult sufletul împotriva geloziei.

A rămas la serata aceea până târziu. A petrecut o oră discutând cu Irene Scheerer despre cărţi şi muzică. Nu ştia prea multe despre nici unul dintre subiecte, dar începuse să se simtă stăpân pe propriul timp şi avea senzaţia orgolioasă că el, tânărul şi deja fabulos de prosperul Dexter Green, cunoştea astfel de lucruri mai bine decât oricare altul.

Asta se întâmpla în octombrie, când împlinise douăzeci şi cinci de ani. În ianuarie, Dexter şi Irene s-au logodit. Logodna urma să fie anunţată în iunie şi după încă trei luni aveau să se căsătorească.

Iarna din Minnesota dură neobişnuit de mult. Abia în mai vânturile se mai înmuiară şi zăpada topită se scurse în sfârşit în lacul Black Bear. Pentru prima dată după mai bine de un an, Dexter avea parte de un pic de linişte sufletească. Judy Jones fusese în Florida, după aceea la Hot Springs, undeva pe acest traseu se logodise, iar altundeva rupsese logodna. La început, când renunţase definitiv la ea, Dexter se întrista văzând că lumea continua să-i considere împreună şi îi cerea veşti despre ea, dar după ce apăru de mai multe ori pe la mese în stânga lui Irene Scheerer, oamenii încetară să-l mai întrebe de Judy, ba mai mult: acum ei îi dădeau veşti despre ea. Dexter nu mai era cea mai bună sursă de informaţii despre Judy.

În fine, luna mai. Dexter hoinărea pe străzi noaptea, când întunericul era ca ploaia de umed, întrebându-se cum se făcea că-şi pierduse atât de repede aşa de mult din entuziasm după atât de puţine realizări. Luna mai a anului trecut fusese marcată de agitaţia furtunoasă, de neiertat şi totuşi iertată, produsă de Judy. Fusese una dintre rarele perioade când îşi imaginase că începe să ţină la el. Cheltuise fericirea aceea de doi bani ca să-şi cumpere o baniţă de mulţumire. Ştia bine că Irene nu va fi decât perdeaua din spatele lui, o mână ce se va mişca printre ceştile de ceai sclipind de curăţenie, o voce care-i va striga pe copii… Duse erau focul din inimă şi frumuseţea, magia nopţilor şi minunea orelor şi anotimpurilor în veşnică schimbare… buzele subţiri, cu colţurile lăsate în jos, coborând ca să le atingă pe ale lui şi să-l ridice la cerurile ochilor ei… Era ceva adânc înrădăcinat în el. Era prea tânăr şi prea plin de vitalitate pentru ca aşa ceva să poată pieri uşor.

La mijlocul lunii mai, când vremea stătu câteva zile în echilibru pe puntea îngustă ce duce la vara deplină, Dexter apăru într-o seară acasă la Irene. Logodna urma să fie anunţată oficial peste o săptămână, dar nu avea să surprindă pe nimeni. Iar în seara aceea vor sta unul lângă celălalt pe canapelele de la University Club şi se vor uita timp de o oră la dansatori. Faptul că o însoţea pe Irene îi dădea o senzaţie de stabilitate: ea se bucura de o popularitate atât de solidă, atât de neţărmurit de „grozavă“…

Urcă treptele casei din piatră cenuşie şi intră.

— Irene! strigă el.

Doamna Scheerer ieşi din living ca să-l întâmpine.

— Dexter, îl anunţă ea, Irene s-a dus sus. Are o migrenă înfiorătoare. Insista să iasă cu tine, dar eu am trimis-o la culcare.

— Sper că nu-i nimic grav…

— Nu, nu! Mâine-dimineaţă o să jucaţi golf împreună. Te descurci şi fără ea o noapte, nu-i aşa, Dexter?

Doamna Scheerer zâmbea binevoitor. Ea şi Dexter se simpatizau. Mai vorbi cu ea puţin în living, apoi îi ură noapte bună.

Întorcându-se la University Club, unde era şi apartamentul în care locuia, Dexter zăbovi o clipă la intrare ca să se uite la dansatori. Se sprijini de canatul uşii, dădu din cap către un cunoscut sau doi… căscă.

— Bună, dragule!

Vocea familiară pe care-o auzi lângă el îl făcu să tresară. Judy Jones îşi părăsise partenerul de dans şi străbătea sala îndreptându-se spre el. Judy Jones, o păpuşică zveltă şi lăcuită, într-o tunică de aur: aur în bentiţa din jurul capului, aur şi pe vârfurile celor doi conduri ce se iveau de sub tivul rochiei. Luciul fragil al feţei sale parcă înflori când fata îi zâmbi. O adiere de căldură şi lumină străbătu sala. Mâinile lui Dexter se încleştară spasmodic în buzunarele smochingului. O stare de agitaţie puse brusc stăpânire pe el.

— Când te-ai întors? o întrebă, prefăcându-se nepăsător.

— Hai cu mine şi-ţi povestesc.

Se răsuci pe tocuri, iar Dexter o urmă. Fusese departe, iar minunea întoarcerii ei mai că făcea să-i dea lacrimile. Fata asta străbătuse străzi vrăjite, făcuse lucruri care erau ca o muzică provocatoare. Toate întâmplările misterioase şi toate speranţele proaspete şi reînviate pe care le luase cu ea se întorseseră.

La ieşire, Judy se răsuci spre el.

— Eşti cu maşina? Dacă nu, a mea e aici.

— Am un coupé.

Ea se urcă în maşină, foşnindu-şi rochia aurită. El trânti portiera. În câte maşini se urcase ea aşa, stătuse aşa… cu spatele sprijinit de spătarul de piele! Aşa… cu cotul rezemat de portieră, aşteptând… Ar fi fost de mult pângărită dacă ar fi putut s-o pângărească ceva – în afară de ea însăşi –, dar asta nu era decât revărsarea preaplinului firii ei.

Cu ceva efort, Dexter se sili să pornească motorul şi să iasă în marşarier pe stradă. Întâlnirea lor nu însemna nimic. Nu trebuia să uite asta. Judy mai făcuse lucrul ăsta şi altă dată, iar el reuşise s-o dea uitării, aşa cum uiţi de un deficit bancar ştergându-l din registru.

Conduse încet spre centru şi, prefăcându-se distrat, traversă străzile pustii din zona comercială, populate numai ici şi colo, unde ieşea lumea de la film sau unde tineretul alcoolic şi scandalagiu zăbovea în faţa tripourilor. Din cârciumile cu ferestre în arcade şi lumini de un galben murdar răzbăteau clinchetele paharelor ciocnite şi plesnetele palmelor pe tejghele.

Ea nu-l slăbea din ochi şi tăcerea era stânjenitoare, dar în criza în care se afla, Dexter nu izbutea să găsească nici o replică banală cu care să profaneze momentul. Ajungând într-un loc în care putea să întoarcă, Dexter porni în zigzag înapoi spre University Club.

— Ţi-a fost dor de mine? îl întrebă ea dintr-odată.

— Tuturor ne-a fost.

Oare Judy ştia de Irene Scheerer? Se întorsese abia de o zi, iar absenţa ei coincisese aproape perfect cu logodna lui.

— Ce mai răspuns! râse Judy trist, deşi fără tristeţe.

Apoi îl privi iscoditor. El deveni brusc preocupat de bordul maşinii.

— Eşti mai chipeş decât înainte, spuse ea gânditoare. Dexter, ochii tăi sunt de neuitat!

Ar fi putut să râdă la această declaraţie, însă nu râse. Era genul de compliment adresat ţâncilor din anul al doilea. Dar îl săgetase în inimă.

— Sunt grozav de plictisită de toate, dragul meu.

Ea se adresa tuturor cu „dragul meu“, înzestrând formula de alint cu o camaraderie firească, nepăsătoare.

— Aş vrea să mă iei de nevastă, adăugă apoi.

Felul direct în care i-o spusese îl zăpăci. Acum era momentul să-i dezvăluie că urma să se însoare cu alta, dar nu izbuti s-o facă. Ar fi fost ca şi cum ar fi jurat că n-o iubise niciodată.

— Cred că ne-am înţelege, continuă Judy pe acelaşi ton. Asta dacă nu cumva m-ai uitat şi te-ai îndrăgostit de altă fată.

Evident, era enorm de sigură pe sentimentele lui. Ceea ce spunea de fapt era că nu putea crede aşa ceva, că – chiar dacă era adevărat – pesemne că comisese doar o imprudenţă copilărească, pur şi simplu ca să se grozăvească. Îl va ierta, fiindcă nu era o problemă de mare însemnătate, ci un fleac ce putea fi dat la o parte uşor.

— Se înţelege de la sine că n-ai putea iubi pe altcineva, continuă ea. Şi-mi place cum mă iubeşti. O, Dexter, ai uitat de anul trecut?

— Nu, n-am uitat.

— Eu nici atât.

Oare era sincer mişcată sau se lăsa în voia falsităţii ei obişnuite?

— Aş vrea să fim la fel ca atunci, mai zise ea şi Dexter se sili să-i răspundă:

— Nu cred că mai e posibil.

— Presupun că nu… Am auzit că ai dat repede năvală la Irene Scheerer.

Judy nu sublinie câtuşi de puţin numele fetei, totuşi Dexter se simţi dintr-odată ruşinat.

— Of, du-mă acasă! strigă ea pe nepusă masă. Nu ţin să mă întorc la serata aia idioată… la puştimea de-acolo!

Pe urmă, când el coti pe strada ce ducea la zona rezidenţială, Judy se porni pe un plâns liniştit. Dexter n-o mai văzuse niciodată plângând.

Strada întunecată se lumină şi casele oamenilor bogaţi se iviră impresionante în jur. Dexter opri coupé-ul în faţa masivei clădiri albe a reşedinţei Mortimer Jones, somnolentă, superbă şi scăldată în splendoarea luminii umede a lunii. Soliditatea clădirii îl lăsă fără grai. Zidurile groase, oţelul traverselor, lăţimea, semeţia şi demnitatea ei existau numai ca să contrasteze cu frumuseţea tinerei fete de lângă Dexter. Casa era atât de robustă doar ca să-i sublinieze ei subţirimea, de parcă ar fi vrut să arate ce pală de vânt putea fi stârnită de o aripă de fluture.

Stătea absolut nemişcat, deşi nervii i se agitau sălbatic, temându-se că, dacă va face vreo mişcare, se va trezi inevitabil cu ea în braţe. Două lacrimi se rostogoliseră pe faţa umedă a fetei şi-i tremurau acum pe buza de sus.

— Sunt mai frumoasă decât oricare altă fată, zise Judy cu glasul frânt. De ce nu pot fi fericită?

Ochii ei înlăcrimaţi îi învinseseră rezistenţa, iar colţurile gurii i se întoarseră în jos, cu o tristeţe dulce.

— Aş vrea să mă mărit cu tine, dacă mă vrei. Probabil crezi că nu te merit, dar aş fi atât de frumoasă pentru tine, Dexter!

Nenumărate exclamaţii – de furie, mândrie, patimă, ură şi tandreţe – se luptară pe buzele lui. Pe urmă îl străbătu un val de emoţie perfectă, care mătură sedimentele înţelepciunii, ale convenţiilor, îndoielii, ale onoarei. Cea care-i vorbea era fata lui şi numai a lui, frumoasa lui, mândria lui.

— Nu vrei să intri?

O auzi respirând iute.

Aşteptare.

— Bine, acceptă el cu voce tremurată. Intru.

V

Poate părea ciudat, dar Dexter n-a regretat seara aceea nici îndată ce s-a terminat, nici mult mai târziu. Analizând-o din perspectiva celor zece ani scurşi de atunci, faptul că iubirea lui Judy pentru el durase o singură lună i se păru lipsit de importanţă. Nu conta nici conştiinţa faptului că, cedând, se supusese până la urmă unei agonii profunde şi îi rănise şi pe Irene Scheerer, şi pe părinţii ei, care-i dăruiseră prietenia lor. Suferinţa lui Irene nu avea nimic îndeajuns de spectaculos ca să i se întipărească în minte.

În adâncul său, Dexter era un om îndârjit. Atitudinea oraşului faţă de trădarea lui nu avea nici o importanţă pentru el, nu fiindcă oricum intenţiona să plece din acel loc, ci pentru că orice atitudine ce nu avea tangenţă cu situaţia i se părea irelevantă. Opinia publică îi era complet indiferentă. Nici nu-i purta pică lui Judy Jones, înţelegând că n-ar fi avut nici un rost şi că tot nu poseda forţa de a o impresiona profund şi definitiv şi de a o păstra numai pentru sine. O iubea şi avea s-o iubească până în ziua când va fi prea bătrân pentru iubire. Dar n-o putea avea. Aşa că gustă din durerea infernală rezervată numai celor puternici, la fel cum, cu puţin timp în urmă, se înfruptase din fericirea celestă.

Nu-l revoltă nici măcar falsitatea fundamentală a motivelor pentru care Judy pusese capăt logodnei, anume că nu voia să-l „smulgă“ de lângă Irene – tocmai ea, care dorise cel mai tare despărţirea lor. Era deasupra oricărei forme de repulsie sau de amuzament.

În februarie a făcut o călătorie în est, intenţionând să-şi vândă lanţul de spălătorii şi să se stabilească la New York, dar în martie America a intrat în război şi planurile i-au fost date peste cap. S-a întors în vest, şi-a însărcinat partenerul cu administrarea afacerii şi, la sfârşitul lui aprilie, s-a prezentat la tabăra de instruire a ofiţerilor. Era unul dintre miile de tineri care salutau războiul cu oarecare uşurare, bucuroşi că acesta îi va elibera din păienjenişul emoţiilor lor învălmăşite.

VI

Să nu uităm că povestirea aceasta nu este biografia lui Dexter, chiar dacă în ea se strecoară amănunte ce nu au nici o legătură cu visurile lui din tinereţe. Acum suntem pe cale să isprăvim cu ele şi, de asemenea, cu el. Ne mai rămâne de relatat un singur incident, care s-a întâmplat după încă şapte ani.

Incidentul a avut loc la New York, unde Dexter se descurcase bine – de fapt, atât de bine, că nici o ştachetă nu era prea ridicată pentru el. Acum avea treizeci şi doi de ani şi, în afara unei călătorii cu avionul întreprinse imediat după război, nu mai fusese de şapte ani în vest. Un tip din Detroit pe nume Devlin veni o dată la el la birou să discute nişte afaceri şi incidentul se produse atunci şi acolo, închizând – ca să spunem aşa – capitolul acesta aparte al vieţii lui.

— Deci eşti din Vestul mijlociu, zise Devlin cu o curiozitate nedisimulată. Ce ciudat! Aveam impresia că oamenii ca dumneata se nasc şi cresc pe Wall Street. Dar ştii că soţia unuia dintre cei mai buni prieteni ai mei din Detroit este din oraşul dumitale? Le-am fost cavaler de onoare la nuntă.

Dexter aşteptă, nebănuind ce o să urmeze.

— Judy Simms, zise Devlin, fără să pară prea interesat. Pe numele de fată, Judy Jones.

— Da, am cunoscut-o.

O nerăbdare posacă puse stăpânire pe el. Auzise, desigur, de căsătoria ei şi poate că se străduia să nu afle şi altceva.

— O fată foarte drăguţă, continuă fără nici un rost Devlin. Într-un fel, mi-e milă de ea.

— De ce?

O părticică din Dexter deveni imediat atentă şi receptivă.

— O, Lud Simms a luat-o cumva razna. Nu vreau să spun că se poartă urât cu ea, dar bea şi calcă pe alături…

— Dar ea, ea nu calcă pe alături?

— Nu. Ea stă acasă cu copiii.

— Oh!

— E puţin cam prea în vârstă pentru el, adăugă Devlin.

— Prea în vârstă! strigă Dexter. Cum, omule? Doar n-are decât douăzeci şi şapte de ani!

Îl fulgeră ideea nebunească să se repeadă afară, în stradă, şi să ia imediat un tren spre Detroit. Se ridică în picioare nervos.

— Pesemne că eşti foarte ocupat, îşi ceru iute scuze Devlin. Nu mi-am dat seama că…

— Nu, nu-s ocupat! protestă Dexter, căznindu-se să vorbească pe un ton calm. Nu-s deloc ocupat. Spuneai că ea are… douăzeci şi şapte de ani? Nu, eu am spus asta.

— Da, dumneata, îl aprobă sec Devlin.

— Atunci continuă. Continuă!

— Cum adică?

— Vorbeşte-mi despre Judy Jones.

Devlin îl privi neputincios.

— Păi, asta-i tot… Ţi-am spus tot ce ştiu. El se poartă cu ea ca un diavol. O, nu vor divorţa, nici vorbă! Când sare peste cal, ea îl iartă. De fapt, înclin să cred că-l iubeşte. Era o fată tare drăguţă când şi-a făcut apariţia în Detroit.

O fată drăguţă! Expresia i se păru caraghioasă lui Dexter.

— Acum… nu mai e drăguţă?

— O, ba da, e acceptabilă!

— Ascultă! zise Dexter, aşezându-se brusc. Nu înţeleg. Întâi spui că „era o fată tare drăguţă“ şi după aia că „e acceptabilă“. Nu înţeleg încotro baţi. Judy Jones n-a fost nicicând o fată drăguţă. A fost o mare frumuseţe. Am cunoscut-o, am cunoscut-o… Era…

Devlin râse înţelegător:

— Nu vreau să ne certăm. Cred că Judy e o scumpă şi-mi place de ea. Nu înţeleg cum un bărbat ca Lud Simms a putut să-şi piardă capul după ea, dar aşa a fost. Apoi adăugă: Majoritatea femeilor o plac.

Dexter se uită atent la Devlin, gândindu-se înnebunit că trebuia să existe o explicaţie: o lipsă de sensibilitate a interlocutorului său sau vreo râcă personală.

— Multe femei se ofilesc uite-aşa! zise Devlin pocnind din degete. Cred c-ai observat şi dumneata asta. Poate c-am uitat cât de frumoasă era la cununie. De atunci n-am întâlnit-o prea des, înţelegi. Dar are ochi frumoşi.

Dexter se simţi învăluit într-un soi de moleşeală. Pentru întâia oară în viaţă, simţea că are chef să se îmbete zdravăn. Îşi dădea seama că râde tare de ceva ce-i spusese Devlin, dar nu ştia ce-i spusese şi de ce i se păruse aşa de caraghios. După câteva minute, când Devlin îşi luă rămas-bun, se întinse pe canapeaua din birou şi privi pe fereastră linia orizontului din New York, dincolo de care soarele apunea în adorabile nuanţe pastel, trandafirii şi aurii.

De vreme ce nu mai avea nimic de pierdut, se crezuse în sfârşit invulnerabil. Dar acum ştia că mai pierduse încă ceva, la fel de clar ca şi cum s-ar fi însurat cu Judy Jones şi ar fi văzut-o veştejindu-se sub ochii săi.

Pierduse visul. I se luase ceva. Cuprins de un soi de panică, îşi apăsă ochii cu podul palmelor şi încercă să evoce imaginea apelor clipocind pe ţărmul de la Sherry Island şi a terasei luminate de lună, a rochiei în carouri de pe terenul de golf, a soarelui fierbinte şi a pufului auriu şi moale de pe ceafa fetei. A gurii ei, umede când o săruta, şi a ochilor ei în care plângea melancolia. A prospeţimii ei, ca aceea a cearşafurilor fine, proaspăt apretate, în zori. Dar asemenea lucruri nu mai ţineau de lumea asta. Ele existaseră şi încetaseră să mai existe.

Pentru întâia oară după mulţi ani, lacrimile îi şiroiau pe obraz. Dar acum îşi plângea de milă lui însuşi. Nu-i mai păsa de gură, de ochi, de mâinile neastâmpărate. Ar fi dorit să-i pese, dar nu reuşea. Pentru că plecase şi nu mai exista cale de întoarcere. Porţile se închiseseră, soarele asfinţise şi nu mai exista altă frumuseţe în afară de frumuseţea cenuşie a oţelului care înfruntă vremea. Până şi durerea pe care ar fi putut-o simţi rămăsese acolo, departe, în ţara iluziilor, a tinereţii, a bogăţiei vieţii, ţara în care înfloriseră visurile lui de iarnă.

„Demult“, îşi spuse el, „demult de tot a existat în mine ceva, dar acum lucrul acela s-a dus. Acum lucrul acela s-a dus, lucrul acela s-a dus. Nu pot să plâng. Nu pot să regret. Lucrul acela nu se va mai întoarce niciodată.“

decembrie 1922

Traducere de Virgil Stanciu

1. Purtător de crose şi băiat de mingi la jocul de golf.

2. Porţiune neaccidentată, cu iarbă scurtă, a traseului de golf.

3. Traseul de golf este împărţit în mai multe tees, de la începutul cărora este lovită mingea.