© 2013 by Editura Polirom

www. cartearomaneasca.ro

Editura CARTEA ROMÂNEASCĂ

Bucureşti, Calea Victoriei nr. 115, sect. I

ISBN ePub: 978-973-46-3560-3

ISBN PDF: 978-973-46-3561-0

ISBN print: 978-973-23-3003-6

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Conrado/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

LAVINIA BĂLULESCU s-a născut pe 12 martie 1985, la Drobeta-Turnu Severin. A absolvit Secţia de Jurnalism-Engleză a Facultăţii de Ştiinţe Politice, Filosofie şi Ştiinţe ale Comunicării de la Universitatea de Vest din Timişoara, iar în prezent este jurnalistă şi locuieşte în Bucureşti. A debutat în 2004 cu volumul de versuri MOV (Editura Prier). În 2007, i s-a publicat al doilea volum de poezie, Lavinucea (Editura Cartea Românească), în urma cîştigării Concursului de manuscrise al Uniunii Scriitorilor din România. Este prezentă în volume colective, precum: Mai am un singur Doors (Editura Blumenthal, 2011), Primul meu porno (Editura ART, 2011), Moş Crăciun & Co. (Editura ART, 2012). În 2005 a obţinut Premiul pentru Debut al Uniunii Scriitorilor din România, filiala Timişoara.

Bunicii mele, Victoria, care m-a învăţat să scriu şi să citesc

Lumea 1

Când a venit sfârşitul, tocmai îmi cumpărasem o bicicletă verde. Mi se întâmpla să merg pe stradă şi să văd câte o femeie frumoasă, îmbrăcată în rochie, conducând o bicicletă cochetă, superbă, din aceea cu coş în faţă. Grozav! Chit că n-aveam unde s-o ţin şi trebuia să o târăsc pe scări până la etaj, tot mi-am dorit-o. Îmi imaginasem cum ar putea bicicleta aia banală pur şi simplu să-mi schimbe viaţa.

Proaspăt, proaspăt, proaspăt. Dimineaţa, deschizi geamul, ai două variante perfecte: 1. E prima zi de iarnă, a nins, miroase a rece şi a curăţenie. 2. E primăvară, a plouat, latră un câine în colţul blocului, nu miroase încă a mâncare gătită.

Ar mai fi o variantă, atunci când se simte marea, deşi apa e la o mie de kilometri distanţă. Proaspăt ca atunci când ai cumpărat o pâine fierbinte şi mănânci jumătate din ea până acasă. Ca atunci când bărbatul intră în cameră, s-a bărbierit şi s-a dat cu o loţiune care miroase ca aceea pe care o foloseşte tatăl tău. Ca atunci când te-ai spălat pe păr după o săptămână întreagă. Sau altfel, aluneci şi te loveşti la genunchi, nu foarte rău, dar nici degeaba, aşa, cumva, ca şi cum ţi-ar da puţin sângele, destul cât să te doară, destul cât să te ajute cineva, să îţi cureţe nisipul din zgârietură, să te dea cu bioxiteracor acolo şi să îţi lege piciorul cu o faşă din tifon. Păsări proaspete, care se sperie şi zboară multe-multe în cer, umeri proaspeţi, dezveliţi uneori, intimi. Cea mai frumoasă pereche de pantofi cu toc, absolut ucigători, de neexplicat, imposibil de încălţat, buni de păstrat într-o cutie sub birou, buni de ţinut minte pentru bătrâneţe, pentru când se termină.

Proaspăt trezit, Tudor, încă înghesuit sub plapumă, cere de toate, telecomanda, papucii, prosopul din dulap, deschide geamul să se aerisească, nu poţi să îmi aduci două sandvişuri?, ai putea să le faci la toaster?, telefonul meu nu ştii unde este?, faci nişte ceai?, dar nu îmi aduci aici în pat?, te rooooog, te rog, dimineaţă, cu ouă ochiuri, cu roşii felii şi puţină şuncă, un pahar de lapte, o portocală şi pâine prăjită, te rog dimineaţă să vii.

Camera mea are balcon, acesta ar putea fi un lucru fericit, dacă nu l-aş umple mereu cu tot felul de resturi, plase cu ziare, haine vechi, murdare, ar fi încă bine dacă pereţii nu ar fi mucegăiţi şi dacă geamul s-ar deschide în întregime. În faţa balconului meu nu se întinde oraşul, nu se deschide viaţa, ci doar spatele clădirii centrului regional de afaceri, o parcare şi un container imens. Oamenii vin şi pleacă, şoferii se bagă cu maşina pe aleea blocului, pensionarii îi înjură, târând după ei doi sau trei căţei, iar viaţa merge înainte. Ne luptăm pentru locuri de parcare în fiecare seară dată de Dumnezeu, totul este un joc în căutarea unui colţişor unde să-ţi laşi maşina. Chiar şi când ne aşezăm pantofii în hol, ne imaginăm că de fapt îi parcăm. Vecinul de deasupra are un câine, nu ştiu cum arată animalul, dar îi aud ghearele pe parchet, îi simt viaţa, e proaspăt şi agitat, vrea să treacă prin pereţi, prin tavan, prin podele. Bomfaier, lătrat, puf-puf, cineva trage apa, o dată, de două, de trei ori, altcineva face sex, urlă, îşi imaginează că joacă într-un film, câinele latră din nou, vesel că e viu, că are o minge, că e cald, că nu îi vine să se scarpine absolut deloc. Orice ai face, tot mai rămâne altceva de făcut. Ce bou eşti, vacă eşti tu pizda mă-tii, bum, trupul vecinei lovind peretele bucătăriei. Bum, cad farfuriile, pahare, un lighean metalic plin cu gogoşi. Bum, încă ceva, un chiţăit. O femeie îşi face unghiile şi varsă sticla cu acetonă. Înjură. Încă nu s-a făcut ora 9, unii vecini dorm. Eu nu m-am trezit în întregime. Îmi tot imaginez cum va fi când o să mor.

Drumul spre dimineaţă cu picioarele goale, cu forma degetelor cea mai frumoasă din lume, perfectă, pur şi simplu perfectă. Eu şi Tudor alegem mereu ceea ce nu se potriveşte cu noi, colţurile acolo unde ar trebui să fie unduiri, dungile acolo unde ar trebui să fie puncte, prelungirile, evident. Call me Aprilie. Dacă stingi o ţigară după ce ai tras chiar şi un singur fum din ea, apoi o reaprinzi, are un gust total schimbat. Habar n-am de ce, oricum este extrem de neplăcut. Am 149 de ani, să mor io, am 72, am 50, Dumnezeu mai ştie ce mi s-ar putea întâmpla bun, mă simt de parcă aş exista de când lumea. În timpul săptămânii, sună ceasul la ora 6 dimineaţa, dar nu trebuie să fac eforturi ca să mă desprind din cearşafuri. Cumva, creierul meu e treaz de ceva vreme, şi-a pus în mişcare toate mecanismele, ştie foarte clar ce are de făcut în următoarele ore. Răbdare. Asta îmi spun mereu. Răbdare, că nu asta e viaţa, ci orice altceva, un preludiu amărât. Mă duc şi mă întorc pe aceleaşi rute ale încăperii, pe pipăite, găsesc hainele, crema de faţă şi geanta. Iau un sandviş din frigider şi tai oraşul fix în două. Prima dată când am experimentat un astfel de program mi-am închipuit că la ora 6.30 pe străzi nu mai poate fi nimeni. Total greşit. Sigur, dorm câinii, boschetarii, chiar şi labagiii trişti din parcuri, dorm copiii. În schimb, bătrânii s-au trezit. Mătură aleea blocului, se foiesc în apartamentele lor prea înguste în care au strâns toată viaţa obiecte. Îi aud tuşind în baie, scuipând în toaletă şi netrăgând apa, cu gândul la întreţinere, se bărbieresc în tăcere, îşi pregătesc cafeaua şi dau drumul la viaţă.

Eu alerg pe scări, pe străzi, pun muzică la căşti, ştiu foarte sigur că asta mă va surzi până la urmă, decid să fiu pozitivă, să tac din gură, să ascult. Îmi mai spun din nou că asta nu este viaţa reală, motiv pentru care am doar două farfurii şi la fel de multe tacâmuri. Motiv pentru care nu am cablu teve, ci doar antenă de cameră. Asta e doar o viaţă de probă, în care îmi încerc puterile, îmi distrug plămânii, stomacul, îmi fac franjuri ficatul, doar aşa, de dragul experimentului, pentru a fi mai atentă cu ele în viaţa următoare, cea adevărată. Tot la prima oră observ dacă şi ce mă mai doare. Trec prin diverse stadii, îmi aduc aminte că ar trebui să merg la dentist, îmi pipăi cu atenţie aluniţele de pe gât, toate sunt la locul lor, încă sunt vie.

Cum trec pe sub o reclamă gigantică ştiu, asta va cădea de aici, îmi va cădea mie în cap şi mă va strivi până la ultima celulă. Scap cu viaţă, rămâne pe data viitoare. Apoi podul. Fix trei paşi. Într-o zi o să mă arunc în apa rece şi mâloasă din care nu există scăpare. Sau cineva mă va împinge într-o zi. Independent de voinţa mea, cineva sau ceva mă va ucide. Am trecut de 30 de ani. Sunt bătrână şi nu am nicio şansă să mai scap vreodată de celulită sau să mi se subţieze picioarele. În fiecare dimineaţă, speranţa mea de viaţă scade. Cu fiecare zi care trece, alunec şi eu spre alte categorii de vârstă, dintr-odată nu sunt printre cele mai tinere persoane de nicăieri. Orice aş face, bărbaţii nu se mai întorc după mine pe stradă, ne holbăm unii la alţii doar dacă ne ciocnim în mers, iar pentru femei nu mai sunt de mult timp o ameninţare. Nu mă mai fluieră nici măcar muncitorii. Sunt bătrână, dar sunt şi rea. Şi bătrână, şi rea.

Ziua continuă ca o ameninţare. Am un birou strâmt cu vedere spre o curte interioară, îl împart tot timpul cu altcineva, diverşi oameni care vin şi pleacă. Eu rămân. Un maldăr de dosare, îmi plimb mâinile peste ele, citesc, recitesc, fac însemnări. Mi se tot bate la uşă. Când primul maldăr se scurge, îl primesc pe cel de-al doilea. Avanpremiera unui dezastru. Nu am voie să fumez. Nu am voie să consum băuturi alcoolice, nici măcar o amărâtă de bere la cutie, şi nu am voie să mă întrerup din ceea ce fac. Nu am voie să mănânc în afara programului de masă. Nu am voie să merg la toaletă mai mult de trei ori pe zi. Nu am voie să închid ochii prea mult dacă mă supără ceva. De fapt, nu am voie să oftez. În curtea interioară sunt mulţi porumbei şi mulţi şobolani. Nu-mi plac nici unii, nici alţii. Oricum, nu am voie să mă holbez pe geam prea mult.

La întoarcere, acelaşi scenariu, tai înapoi oraşul fix în două. După ce beau primul pahar de vin, lucrurile încep sa devină din ce în ce mai logice. Mulţumitoare. Mă uit la Dosarele X, dintr-o imensă nostalgie. Extratereştrii au adus-o înapoi pe Dana Scully. E în comă acum şi familia ei vrea să scoată cablul din priză. În fine, eu mănânc salată de vinete cu pâine prăjită şi cu brânză. Singurul pericol este să se facă prea târziu, să mă apuce insomniile sau eventual să înceapă să mă doară burta. În rest, lucrurile din jurul meu devin perfecte, odată cu vinul din pahar. E una dintre situaţiile când mă aştept să se întâmple ceva bun, orice. Uneori, vinul mă face să alunec. Viaţa se comprimă, apoi se lungeşte, şi tot aşa, nu ştiu în funcţie de ce.

În fiecare zi mă gândesc, cel puţin câteva secunde, că peste fix 10, 20, 30 de ani, sau poate chiar azi, voi muri cine ştie cum. Mă duc la bucătărie şi, înainte de a aprinde lumina, ştiu sigur că voi sări în aer. Trec pe hol, cineva poate fi ascuns în unghiul cel mai întunecat, lângă pantofi şi caserole. Dacă deschid uşa de la baie, mă aştept să fie cineva înăuntru, spânzurat în cadă. Plus că, de fiecare dată când ajung acasă târziu, ştiu că un psihopat mă urmăreşte, cheile îmi cad fix când trebuie să intru în bloc, iar lumina nu funcţionează niciodată la mine pe etaj. Sunt paranoică la limita subzistenţei. Mulder nu vrea să oprească aparatele, el vrea să caute o metodă de a o salva pe Scully, pentru că cel mai probabil o iubeşte. El ţine în buzunar mereu un lănţişor cu cruciuliţă care i-a picat Danei când a fost răpită de extratereştri. Scully şi Mulder. Mully şi Sculder. Aveam vreo 13 ani când a început serialul pe ProTv, mi se pare că era vinerea. Nu aveam cablu nici atunci şi, chiar dacă aş fi avut, nu aveam voie să mă uit la teve pentru că făcusem nişte porcării. Dar vinerea puteam să merg peste drum, la magazinul lu’ Cire. Avea un televizor acolo şi stăteam toţi nemişcaţi pe nişte taburete timp de o oră. Maică-mea îmi dădea bani să îmi cumpăr o sticlă de Cola la sfert. O goleam încet. Aş fi putut s-o beau în primele trei minute, dar o împărţeam în doze egale, ca să îmi ajungă pentru cât mai mult din film. Acum am trecut de 30 de ani şi realizez că nu mai sunt cea mai tânără din încăpere. Nici la lucru, nici pe scara blocului şi nici măcar dintr-un grup de zece femei alese la întâmplare de pe stradă. Am intrat în altă categorie de vârstă, chiar şi în statistici.

În mintea mea, toţi aceşti oameni. Fiecare din noi, în minţile altora. Tudor. Apoi sor-sa cu o singură mână, minunata lui soră cu pielea ei incredibil de albă. Eu purtând rochii vara, el îmbrăcând numai tricourile cumpărate de mine, apoi maşina, tăcerile, haosul, primul nostru aspirator, duminicile pe bicicletă. Toate lucrurile pe care am de gând să le fac le voi face de mâine. Sau de săptămâna viitoare, oricând, dar nu de acum. Nu din secunda asta. Mi-ar plăcea să am voinţă. Cum au unii fumători, de exemplu, foarte rari dar reali, care într-o zi se hotărăsc să nu mai fumeze. Aşa, pur şi simplu, deşi nu e început de an, de lună, de săptămână, nu e nici măcar dimineaţa, dar ei iau o decizie pe care o respectă pentru tot restul vieţii. Eu nu pot fi aşa. Mă gândesc de miliarde de ori, studiez toate posibilităţile şi orice aş alege mi se pare mai apoi că am făcut o greşeală. De fiecare dată aleg ce e mai comod şi mai puţin primejdios pentru mine. Scully se va trezi din comă ca în filme şi, probabil, va fi însărcinată cu vreun extraterestru.

Cu Tudor a fost simplu. Îl văzusem de câteva ori şi habar n-aveam că o să îmi dea totul-totul peste cap. Apoi m-a câştigat. A fost un bang! M-a pocnit. Am simţit impactul de-adevăratelea, undeva mai jos de gât, cam în dreptul sternului, era înăuntru ceva care se mişca, voia să iasă, dar şi să rămână. Tudor se bărbierea foarte rar şi atunci nu folosea lame de ras, se temea de ele. Ţinea toate posturile şi se plângea că era prea slab chiar şi dacă se îngrăşa. Veneam după el peste tot, absolut peste tot, când nu se uita nimeni la mine îl adulmecam, îi miroseam mâinile şi părul, aluniţele de pe gât, până şi porţiunea de piele care se zăreşte la guler, sub tricou. Aveam răbdare cu noi, rosteam ceva, orice, şi aşteptam săptămâni întregi ca să primesc o replică, mă educam singură să nu îmbătrânesc.

Acum tai oraşul în două, totdeauna pe întuneric, şi simt cum mâinile mele o iau razna, cum le pot opri din tremurat doar când le ascund în buzunare. Afurisite mâini! Dacă mă uit la fotbal sau la ştiri, pe un canal prins cu antena de cameră, parcă mi se mai calmează creierii, ca de la o melodie în alta limbă, pe care nu o pricepi, dar o intuieşti. „Ioan Ovidiu Sabău pune mare accent pe pregătire. Mansour a marcat două goluri, deşi antrenorii spun că nu contează rezultatele din amicale. E bine că băieţii şi-au dat drumul la joc, iar punctul principal este în mod clar revenirea lui Mansour. În schimb, l-au pierdut pe Dayro Moreno. Nu ştiu cât de mare pierdere e pentru echipă, fotbalistul voia să fie mai aproape de familie şi s-a întors în Columbia.” Bătrâneţe fără tinereţe şi moarte fără de viaţă, cu lumina stinsă, butonând cele trei canale ale televizorului, căutând o explicaţie pentru nimic. „Drum naţional închis în Banat din cauza zăpezii. Drumul Naţional 57 Oraviţa-Pojejena este închis din cauza viscolului şi a zăpezii din această seară de la ora 18.00 până mâine dimineaţă la ora 10.00. Firmele de deszăpezire acţionează cu şase autospeciale de îndepărtare a zăpezii şi răspândire a materialului antiderapant. Ruta ocolitoare e Oraviţa-Bozovici-Herculane-Orşova-Moldova Nouă. Drumul este închis între kilometrii 111 şi 152.”

Nu mă vrea, nu mă vrea, nu mă vrea, el nu mă vrea, îmi spun când mă îmbrac pe întuneric, el nu poate face nimic pentru mine, nu se poate lupta, nu poate să dea din picioare, o singură secundă nu i-a trecut prin minte că şi eu am nevoie de el. În baie, apa rece se transformă în caldă după vreo zece minute. Aştept cu genunchii tremurând, pe toaletă, moartă de frig, moartă de frică, ştiu bine că el nu mă vrea. Ce-o să fie, ce-o să fie, îmi imaginez că viaţa va continua oricum, din inerţie, că tramvaiele nu se vor opri din mers pentru atâta lucru. Îmi târăsc după mine sufletul prin ger, efectiv trag de el, la cât de frig e afară îl bag în toţi nămeţii, trasez alte linii în cap, de acum asta e viaţa, de aici şi până aici. Ca să vezi, păstrăm o grămadă de secrete în noi timp de atâţia ani, secrete atât de mari încât nici noi nu le mai ştim. Tudor fumează pe o margine de pat, cu ochii întredeschişi, cu voluptatea unui om care poate lua oricând o decizie. Eu intru în birou, cu viaţa între dinţi. Eu şi Tudor intrăm într-o sală imensă, o sală plină în care toată lumea ne aşteaptă pe noi. Sunt leii cu 13 ochi, Dumnezeu ştie cine mai e în sala aceea. Iar Tudor se apleacă şi îmi spune la ureche: „Am putea face dragoste aici”. Nimeni nu zice aşa ceva. Nimeni nu poate zice aşa ceva. Am în faţă un metru cub de dosare. Îl deschid pe primul, îl citesc de la un capăt la celălalt, în timp ce facem dragoste la mine în cap, până la sfârşitul lumii.

Când vine seara, traversez oraşul ca un fel de animal rănit, îmi închipui că ceva bun o să vină, dar în acelaşi timp îmi închipui că o să vină ceva rău. Umblu cu liniştea în mine, eu umblu cu trei copii în burtă, doi gemeni şi unul singur. Plutesc într-un bazin în care mă ţine în braţe un bărbat gras, cu mâinile mari, care pot acoperi lumea. De fapt, e doar bunică-miu şi nu suntem într-un bazin, ci într-o mare. Am vreo patru ani, cel mult cinci. Învăţ să înot, să fac pluta şi să mă ţin cu palmele de apă. Apoi bem bere ca doi bărbaţi, bere la halbă, eu şi bunicu’, şi mergem spre casă desculţi, pe asfaltul fierbinte, ca să vedem cine cedează primul. Acum e începutul şi, cât ai clipi, vine şi sfârşitul. Eu pe aleea blocului mă sperii de orice vecin care poartă glugă, trag după mine o plasă cu pâine, lapte, apă şi portocale, eventual covrigei. Sunt poveri pe care nu le poţi îndura de unul singur. Un pod lung şi albastru, pe care mergem în spatele umbrelor noastre.

Ce să spun? Cam asta e viaţa. Trag de ea, să se ducă mai repede. Când intru în bloc, verific cutia poştală, nimic, nimic, nimic, doar pliante. Când Moş Crăciun vine în oraş, zice bunică-miu, zice bunică-mea, zice vecina de peste drum, toţi ştiu că, atunci când Moş Crăciun vine în oraş, toate sufrageriile sunt goale, paturile sunt încă fierbinţi, ceştile pe jumătate pline, uşile întredeschise. În periile de pe noptieră au rămas câteva fire de păr. Urmă de picior pe perete, dincolo de tencuială. Robinete picurătoare şi becuri aprinse. Când Moş Crăciun vine în oraş, în frigidere e friptură, tort şi multe clementine.

Numai că a trecut Crăciunul de ceva vreme. S-au aruncat şi brazii. A rămas containerul din faţa blocului, gemetele vecinilor şi eu dormind cu televizorul aprins de teamă că se vor întoarce nişte morţi din morminte pentru a mă întreba ce mai fac. Aproape în fiecare noapte visez o femeie care zace într-un pat imens. Sunt patruzeci şi şapte de oameni în cameră, unii cocoţaţi pe dulap, alţii ascunşi sub pat, pitiţi după uşă sau pur şi simplu întinşi pe covor. Femeia a înghiţit pe rând pietrele din excursia de la munte, păpuşile crescute în loc de copii, faţa de masă croşetată şi mai ales bomboniera metalică înfiletată, în formă de pară, din care eu haleam toate bomboanele verzi şi albastre. Până la urmă, aşa cum ştia şi ea că o să se întâmple, altcineva a spălat-o, a pieptănat-o şi i-a împletit părul, altcineva i-a schimbat chiloţii, ciorapii, maieul, altcineva i-a închis fermoarul de la fustă şi nasturii sacoului albastru. Tot altcineva i-a pus în picioare pantofii negri de lac, cu un toc nu prea înalt, ca să nu obosească pe cealaltă lume. Pantofii nu s-au potrivit din prima pentru că, aşa cum altcineva a observat, piciorul ei stâng era din naştere puţin mai mare.

Brrrrrrr! Cu frigul care-mi rupe oasele până mă strecor în apartament, cu apa întâi rece, apoi prea fierbinte şi mai degrabă galbenă decât incoloră, brrrr cu baia murdară pentru încă o zi, brrrr cu această cadă din care pot să iau şi, de fapt, iau orice boală din lume. Cineva a murit, în mod sigur, deşi nu ştim cine. Brrrrr! Femeia de la mine din cap zice, nu poţi pleca tocmai acum. Din fericire, va înflori mărgăritarul în grădină, va fi plin de flori în târguri, mai ales în gări. Dacă te dai jos la Braşov, spre exemplu, vei găsi cele trei florărese grase, care umplu peronul cu mărgăritar. Zice, nu poţi pleca acum, când s-au inventat termopanele, telefoanele mobile şi canalele teve pentru gătit. Când doctorii au un tratament pentru aproape orice. Zice, nu poţi pleca tocmai acum. Dar dacă acum se pleacă… Efectiv acum se pleacă. Asta este viaţa. Zic eu, asta e viaţa când mă săpunesc, când mă râcâi de încă un strat de mine. Când mă tem că se va stinge lumina pentru o singură secundă şi, cum voi zace aşa, în cadă, voi vedea o femeie care stă pe tavan.

Bun. Deci e această femeie pe care o visez aproape în fiecare noapte. M-am obişnuit cu figura ei. Uneori mă aştept să o văd ziua, când trec strada, sau când ies din bloc. Nu cred că ar fi ceva tocmai anormal, dar nu dau peste ea niciodată. În ultima noapte, însă, am visat-o cu o altă faţă. Culmea, stătea în patul meu, înconjurată de rudele mele, cu cearşaful meu peste burta ei, cu perna mea sub tâmplele ei ude. Mă întreba ceva într-o limbă pe care nu o mai auzisem. Apoi a început să urle că eu nu simt cât de rău o doare şi alte câteva chestii pe care nu le-am mai înţeles. Am fugit spre hol parcă. Oricum, am fugit prin pereţi prin tavan prin podele prin geamuri şi mai ales prin uşi. Frica mea şi frica ei se ascunseseră în oase, acolo unde durea cel mai tare. Schimb canalele pe care le prind cu antena de cameră şi de la etajul de deasupra se aud doar ghearele câinelui pe parchet, căutând ceva. În televizor ninge. Cred că în vis, sau cândva oricum, femeia aia îmi zisese: „La mine în oase parcă s-a băgat cineva care se tot joacă cu ele, mi le frânge, iar mi le slăbeşte. Când sunt ale mele, când sunt ale ei. Ea umblă cu cuţitul prin burta mea, aici, chiar unde ţin mâna, şi pe gâtul meu, pe toate umflăturile şi în toate gropile, îşi încearcă iar dinţii în oasele mele. Trei minute mai târziu mi le dă înapoi pătrunse până la jumătate. Tu nu ştii cum e să îţi iei oasele, să le arăţi lumii întregi şi oamenii, de la primul la ultimul, să îngenuncheze în faţa piciorului tău stâng”.

În fine. Nişte vecini fac sex. Mă gândesc la tot felul de prostii în timp ce mă întorc de pe o parte pe alta. Sunt insomniaca de serviciu uneori. Îmi aduc aminte orice amănunt al vieţii mele, retrăiesc o mie de filme. Am foarte multe cuvinte în mine. Îmi ies pe gât, pe nas, pe urechi. La un moment dat, pentru câteva secunde, somnul şi viaţa se întâlnesc. De exemplu acum, sub apa din lac, stăm tot noi, dansăm, jucăm remi, e cald pentru că bunică-miu a băgat lemne în soba de tablă, sub apa din lac. Facem iar cozonaci şi suntem fericiţi. Dacă nu îmi întrerupe cineva cele câteva secunde de întâlnire între somn şi realitate, lucrurile pot continua. Altfel, sunt din nou în cameră, cu televizorul plin de zăpadă, cu femeia care stă cocoţată pe scaunul meu de lângă pat, scaunul pe care îmi ţin telefoanele mobile, agrafele de păr, pastilele, o carte, şerveţele folosite şi o unghieră. Femeia stă suită acolo şi vrea să îi vorbesc şi vrea să îi spun că aşa e, are dreptate, n-o să vadă niciodată marea, n-o să facă aerobic şi nici n-o să vâslească. Ce-i drept, n-o să poată sări cu paraşuta, nici n-o să vadă cum e să zboare cu avionul, nu va mânca pangasius, un peşte adus din Vietnam, nu va creşte câini la bloc, nici pisici, nici măcar papagali. Aşa e, nu va vedea niciodată prima telenovelă românească de epocă pe care o vor difuza la teve abia toamna viitoare. Nici nu va frământa măcar o singură dată un cozonac.

Singurul lucru pe care mi-l doresc: să ne întâlnim într-o lume paralelă şi să mă vezi, să mă vezi! Să fie o zi uşor ploioasă, dar clară, extrem de clară. Să treci pe lângă mine şi să mă ţii minte. Nu să fim singuri pe lume, nu să fie chestia asta dintre noi cel mai important lucru de la crearea planetei, nu să ţi se taie toate gândurile când mă vezi. Dar să mă ştii de undeva din altă parte, dar să te sâcâie gândul că şi eu te-aş cunoaşte cumva. Puf! Şi toate tăieturile de pe corpul tău să se întoarcă înapoi în cuţit. Eu să vin şi să ling tot sângele de pe răni până se face dimineaţă. Avem amândoi o maşină galbenă. E a noastră. Seara, când termin lucrul, mă uit de la etajul trei şi te văd aşteptând acolo, fumând ţigară după ţigară, răsfoind un ziar de ieri. Mai încolo e un tip care îşi strânge cărţile de pe tarabă, e ora 8 şi 15 minute, soarele se uită un pic înapoi şi mă gândesc că mâine va fi senin. Că îmi vine să te strig de acolo de la etaj să mă audă toată strada. Băi, Tudor, băi, cum vii tu cu maşina noastră galbenă la mine sub geam şi cum mai cobor eu scările astea în cea mai mare goană, mă împiedic dar trec mai departe, cum mai încui eu toate uşile în urma mea, trântesc, trag, dobor, acum ies, acum sunt afară, băi Tudor! Cum te mai prefaci tu că nu mă vezi şi încă mai citeşti ziarul şi încă mai tragi din ţigară, iar eu mă prezint ca un soldat la raport, cu rochiţa uşor şifonată pe care abia aştept să mi-o dai jos, cu cei mai frumoşi cercei din lume, pantofii cuminţi şi rotunzi, degetele, degetele nerăbdătoare!

Am impresia, zici tu, că, dacă am locui împreună, am fi tare nefericiţi. Aprilie, ştii bine că ne-am certa în fiecare zi pentru că tu ţi-ai aduce dosarele de la lucru acasă, apoi aş intra peste tine în baie din greşeală şi te-aş găsi plângând pentru o prostie. Că sigur, m-aş speria, de ce plângi, draga mea, spune, tu nimic, apoi aş începe să ţip, normal, până la urmă tu ai sta în baia noastră şi ai plânge ca un câine dat afară din casă pe vreme rea, doar nu te-ai aştepta să nu fiu curios. Că m-aş enerva, tu plângi pentru ce ţi se întâmplă la lucru, Aprilie, aşa e? Aşa e că aşa e? Tu nimic, pe gresia aia murdară pe care n-am spăla-o niciodată, dar te-aş ridica, te-aş târî, te-aş duce dincolo, la oglindă, vezi ce urâtă şi ce proastă eşti uneori, ţi-aş face o vânătaie pe mână din cauza strânsorii, Aprilie, pentru că tu oricum te învineţeşti atât de uşor. Dar nu te-ai opri din plâns. Te-aş lăsa acolo, jos, lângă pat, m-aş duce la geam, aş aprinde o ţigară. Te-aş privi cu coada ochiului cum te chinui să nu te uiţi la mine. Că eşti aşa o prostuţă, draga mea, draga mea! Şi apoi n-aş mai zice nimic, m-ar apuca o frică de tine, o teamă că într-o zi o să vin acasă şi o să te găsesc moartă în cadă. Sau pe pat, dormind, o să mă culc lângă tine, zici tu, şi când să-mi odihnesc mâna între pulpele tale, acolo va fi rece. Când o să te mişc, o să te întorc, o să urlu, o să sparg oglinda, o să te înjur o să îmi smulg părul din cap că am fost un bou ca de obicei că tu ai vorbit şi eu nu am auzit nimic că tu ai fost aici şi ai plâns în baie, iar eu te-am pus să te uiţi în oglindă şi te-am lăsat acolo să zaci pe covor ca pe un câine. Ca pe un câine, draga mea dragă.

Aprilie. Că dacă tu ai vrea să te sinucizi, în mod sigur ai alege pastilele. Niciodată lama, pentru că ţi-e groază de sânge, spui tu. Nici cordonul de la halat sau aruncatul de la etaj nu ar fi bune pentru tine, pentru că nu suporţi deloc, dar deloc, durerea. Sigur ar fi pastilele. Culmea, cu toate discuţiile mele despre sinucidere, cu toate depresiile mele şi zilele alea când nici nu mă puteam ridica din pat de tristeţe, nu mi-ar fi trecut prin cap până acum că tu te-ai putea sinucide înaintea mea. Băi, drago. Că mie mi-ar fi mai greu la început, dar apoi mi-ar trece, ştii şi tu asta. Nu vreau să fiu cinic, deşi sunt, dar aş suferi o perioadă limitată de timp. Ţi-aş pune lucrurile în nişte cutii mari de carton şi le-aş ascunde undeva la subsol. Aş păstra rochia aia roşie cu mirosul tău încă în ea. Seara, din când în când, m-aş culca pe pat, complet gol, şi m-aş acoperi cu rochia ta. Aş sta acolo nemişcat încercând să-mi amintesc cum era în tine. Un bărbat dezbrăcat şi nebun, acoperit cu o rochie roşie. Nu m-aş întoarce nici pe o parte, nici pe cealaltă. N-aş îndrăzni să fumez. Abia aş respira. Nu m-aş ridica până dimineaţa. În rest, aş fi OK, aşa cred. Aş cunoaşte o altă femeie mai frumoasă, mai delicată şi probabil mult mai îndrăgostită de mine. Aş iubi-o şi pe ea, Aprilie, ştii că aş face asta.

Prăfuită dimineaţă, când eu şi Tudor am putea face sex, când eu aş prăji probabil nişte pâine şi aş încălzi puţin lapte, aş strânge toate resturile din frigider şi aş improviza un mic-dejun atrăgător. Apoi ar suna sora ta cu o singură mână şi eu mi-aş pune cea mai frumoasă dintre rochiţe. În loc de asta, mă holbez de pe balcon, din spatele geamului şi al rufelor puse la uscat, mă uit la containerul ăla imens din faţa blocului în care cred că ar putea fi ceva extrem de periculos. Ceva ce se scurge zi de zi, prin toate încheieturile, un puroi, o bubă care supurează pe nevăzute, o zeamă care vine la noi. Cum ar fi să îmi aprind o ţigară acum, eu, care fumez atât de puţin, să afum toate rufele murdare doar de dragul gestului extrem de graţios de a aprinde o ţigară. M-aş întoarce în cameră şi nu prea, femeia e pe tavan, stă acolo liniştită şi se uită la televizor pe TVR 2 la o emisiune de călătorii. Are un singur ruj, pe care îl foloseşte doar la aniversări. Nu mi-a spus ea asta, dar am observat eu, aşa cum am observat că poartă mereu un inel cu piatră verde, destul de urâţel şi demodat, dar la care ţine ca la ochii din cap. Se roşeşte la faţă după un singur pahar de vin şi are un halat de casă care miroase a mentă. Îmi închipui că ştie să gătească foarte bine, are privirea unei femei care ştie exact cât să lase un pui la cuptor. Cel mai probabil vara primeşte cadou smochine pentru dulceaţă, iar toamna pune pentru toată lumea murături. Degetele ei lungi din oglindă ar putea frământa cozonaci până la sfârşitul lumii.

Când mă trezesc de-adevăratelea, după ce prima dată mă trezesc în vis, eu îmbrac tricoul lui Tudor, larg, verde, care îmi ajunge până la genunchi. Dacă ar fi cald, am juca table sau cărţi, am pune un cearşaf în geam, am mânca pepene, am sorbi limonadă făcută cu sifon. Dar nu e tocmai cald, e chiar iarnă, ninge şi-n televizor şi afară, iar dacă eu plec să duc gunoiul femeia îmi cotrobăie prin haine şi prin farduri. La întoarcere, jucăm tabinet şi mă lasă să câştig de fiecare dată. Weekend-urile de două zile sunt din ce în ce mai rare şi mă obosesc din ce în ce mai mult. Trăim viaţa ca în dicţionare, ar zice Tudor. Avem dinţii curaţi şi unghiile tăiate. De fiecare dată când vorbim la telefon, dacă se grăbeşte să închidă îmi imaginez că de fapt lângă el se află o femeie cu dinţii la fel de curaţi şi de lungi ca ai mei. Iar el râde ca la o glumă.

Aşadar, nici nu mai ştiu momentul în care s-a întâmplat, pentru că nu sunt sigură că a existat un singur astfel de moment. Dacă ar fi să descriu totul cu luciditate, a fost cam aşa: stăteam în cadă, s-a stins becul o secundă, şi când s-a reaprins ea stătea pe tavan şi se holba la mine. Mi-a fost un pic ruşine, pentru că totuşi eram dezbrăcată, dar ea nu s-a sinchisit nicicum. Avea o cămaşă de noapte înflorată. Şi nu mai ştiu.

Dacă mă încumet să dau piept cu gerul şi cobor să iau o pâine, femeia vine cu mine. Ce-i drept, întâi mă întreabă, dar zău că nu mă deranjează. Din contră, îmi face plăcere să mai stau de vorbă cu cineva. Deşi discuţiile noastre sunt doar nişte monoloage, pentru că nu-i prea răspund şi nici ea nu se sinchiseşte. Câteodată îmi trece prin minte că, dacă i-aş răspunde, ar dori să audă mai des ce am de spus, iar eu m-aş plictisi. Aşa că plecăm amândouă prin nămeţi, eu cu geaca groasă pe mine, ea îmbrăcată ca de primăvară. Îmi zice: „Ascultă. În fiecare seară, la mine vine un bărbat îmbrăcat în bleumarin, are un pulover în V şi o cravată drăguţă. Se așază în pat, lângă mine, la perete, îşi potriveşte perna sub cap şi începe să fluiere. Ascultă, bărbatul în bleumarin fluieră aşa de frumos încât reuşesc să adorm de fiecare dată”. Ea bălmăjeşte înainte, eu strâng în braţe plasa cu pâine şi hârtie igienică şi mă gândesc la tine, Tudor, şi la cum, de fiecare dată când ne luăm la revedere, ne uităm unul la celălalt cu atenţie, ca să ne ţinem bine minte. Încercăm să ne spunem ceva important, ceva, orice. De fiecare dată când ne luăm la revedere e pentru ultima dată.

Parcă aş mânca o bucată de carne friptă. Atât. Fără sos, fără piure, fără cartofi prăjiţi. Doar o bucată mare de carne friptă în grăsime şi o felie de pâine. Dar nununu. Nu şi nu. Sunt o fată cuminte. Nu fac sex. Nu fumez. Nu mănânc mâncare nesănătoasă. Nu beau tequilla, nici măcar bere. Votcă, ce să mai vorbim! Nu stau trează nopţile. Nu gătesc, nu ţin cură de slăbire, nu-mi las părul lung. Nu am computer, nici măcar un câine care să-mi roadă papucii. Nu mă uit la ştiri, nu şterg praful, nu spăl maieuri sau chiloţi, nu am ciclu. Nu mi se face rău vara de la căldură, nu îmi fac unghiile cu ojă, nu mă pensez, nu am păr pe picioare. Nu mă uit la fotbal. Am vreo 12 ani. Iar acum noi trei stăm la o masă, mâncăm cartofi, apoi portocale, bem câte un pahar cu apă. Cum nu vine noaptea, nici ploaia, nici sfârşitul, putem încă să mai stăm la masă, să mai mâncăm cartofi sau portocale, pentru că încă mai este timp.

Tudor, tu te aşezi lângă mine acum pe marginea patului şi mă uit la picioarele tale care sunt destul de groase, dar cumva subţiri, perfecte pentru un bărbat. Ba chiar şi pentru o femeie. Şi tu zici: „Mă doare capul. M-am săturat să mă doară. M-a prins atunci ploaia, de Sfântu’ Ion, şi nu am avut unde să mă usuc, dar chiar aşa, de mai bine de trei săptămâni să nu mă lase deloc?”. Eu îţi descânt ţie capul, dar fără rost, pentru că vrăjile mele nu ar ajuta nici măcar un câine să găsească un os. Stau pe un prag, sunt un pic mai scundă decât un scaun. Am o salopetă verzuie de fâş. Mestec grisine. Deasupra mea se roteşte maică-mea într-un capot. Ia un ibric şi ne şopteşte că pune de o cafea. Iar eu molfăi acolo grisine, molfăi un măr, o felie de lubeniţă, trei sarmale, mănânc salata boeuf, ardeiul gras, murăturile, dulceaţa, gutuile din beci, rad tot, aglomerez în burdihanul meu mâncarea pentru şase oameni maturi şi nu mă opresc. Mănânc sufletul părinţilor mei, al bunicilor, al unchilor şi al mătuşilor mele, mănânc un câine alb, o căţeluşă oarbă, casa de pe strada Adrian, curtea, şopronul, mansarda din grădină, mai mănânc trotuarul meu, dar şi trotuarul lu’ Cire, drumul dintre noi, maşinile, blocurile, praful, înghit castelul de apă, spitalul judeţean, Dunărea, ştrandul balnear, bicicleta căreia îi lipseşte o spiţă. Mănânc tot oraşul.

Eheee, Tudor, pe tine te doare capul, iar eu îmi amân viaţa, mă îngraş, maică-mea creşte în mine, bunicile, străbunicile, tot neamul meu de femei frumoase, înalte şi încăpăţânate, cu picioare groase şi sâni mici. Toate îşi fac de lucru, coc pâine, şterg praful, pun scaunele în pat şi mătură sub masă, iar eu îmi amân viaţa şi îmi plâng de milă pentru corpul ăsta care tot o să putrezească, oricâtă grijă aş avea de el. Storci pasta de dinţi ca un bărbat, îmi spune, tu eşti finuţă doar în poze, în rest o brută de neimaginat. În rest, frica enormă, că altfel nu ştiu cum să-i spun, spaima că nimeni nu mă va iubi atât de tare încât să meargă cu mine şi pe lumea cealaltă. Oricât de prost aş sta la capitolul orientare turistică şi oricât de teamă mi-ar fi de străini, acolo chiar va trebui să mă descurc şi singură. Cum e când se amestecă toate aceste culori pe sub tălpile tale, doişpe, treişpe, paişpe, coji de ouă între dinţi, nisip în păr şi toate oglinzile din casă acoperite. Albaştri de frică în fiecare dimineaţă, când visăm că vine după noi moartea să ne ia, tiptil. Pe bune, chiar mă gândesc cum ar fi să pot recunoaşte dinainte ziua în care o să mor.

Sunt exact ca un animal. Un câine, să zicem. Am nevoie de cât mai multe chestii, haine, cărţi, bărbaţi. Le ascund, îmi trebuie altele. Altele, altele, altele. Cât mai multe lucruri, cât mai mulţi bani, haine pe care să le port o singură dată, bărbaţi care trebuie să nu mai fie ai unei alte femei. Trec dintr-o cameră în alta ronţăind un biscuit, îmi spun în gând: eşti o curvă, o răutate, semeni cu cele mai rele femei ale neamului tău, eşti nesemnificativă pentru 99 la sută dintre bărbaţi şi reuşeşti totuşi să mai rupi câte un gât. Parşivo, dacă ar şti oamenii câte îţi trec ţie prin cap, sigur ar face crime. Unii s-ar sinucide, alţii te-ar omorî. Îmi imaginez cum ar fi să iau pentru prima dată bătaie de la un bărbat. Ar fi o scenă teatrală, cumva aş şti dinainte momentul când voi încasa prima palmă. Mi-aş pregăti foarte bine reacţiile, întâi o privire extrem de mirată, cu gura uşor întredeschisă, aş avea un obraz roşu, unul alb, părul ceva mai răvăşit şi ar putea chiar să curgă şi un firicel de sânge din nas. Mi-aş atinge faţa, m-aş holba la mână, la stropul de sânge, la bărbat, iar la stropul de sânge. De aici am mai multe variante. Aş izbucni în plâns, asta e cea mai proastă variantă. M-aş ridica şi l-aş pocni, el ar îndura ca un tip puternic şi ales, ar avea chiar privirea aia de om care ştie că merită ce i se întâmplă. Sau aş pleca cu picioarele tremurând, el ar veni după mine, stai, îmi pare rău, îmi pare rău, n-am vrut să fac asta, etc. Eu aş avea aici o replică bine pusă la punct, gândită, nu ştiu exact care, dar oricum ar fi ceva genial din care ar rezulta că sunt deşteaptă, frumoasă, că merit ceva mai bun, că nu va mai găsi aşa ceva, că sunt îndrăgostită dar nu definitiv, că, în fine, ar trebui să fie ceva senzaţional.

Nu mă plictisesc prea tare. Am o femeie care locuieşte cu mine, stă pe tavan. Ce ar mai fi de explicat? De cele mai multe ori se tolăneşte ca toţi oamenii şi atunci nu mă deranjează. Uneori, se încăpăţănează să stea în picioare, momente în care părul îi atârnă până la podea. Doar părul, rochia niciodată. Totuşi, dacă ea vrea, acelaşi păr poate sfida legile gravitaţiei şi i se poate lipi de spate. Nu e gălăgioasă şi ăsta e un lucru foarte important. Eu vorbesc tare, ea mai încet, şi de cele mai multe ori vorbim despre lucruri diferite. Nu ne prea auzim una pe cealaltă.

Mănânc biscuiţi cu miere şi ciocolată, furaţi. Cred cu sinceritate despre mine că sunt exact ca un animal. De fapt am o mie de dileme şi tot aştept să se întâmple ceva bun sau rău, să ies din monotonie. Mă agăţ de orice dezastre internaţionale, e bun un cutremur în Haiti, o gripă porcină, accept că mi s-ar putea întâmpla orice. Îmi imaginez că aş putea fi fatală pentru cineva, de fapt am mai bine de 30 de ani şi nimic interesant nu intervine. Curajul omului care ar putea face orice l-am pierdut de o vreme. Dacă aş fi un animal, aş fi o moluscă sau aşa ceva. O nevertebrată. Mă întind ca mucegaiul pe pereţi când afară plouă. Când ţinem geamurile închise şi rufele nu se pot usca nici măcar pe calorifer. Nu am tăria să zic da sau nu, de fapt nu am nicio tărie. Nu pot să fug după cineva pe scări, nu pot să trag o palmă cum trebuie, nici măcar degetul mijlociu nu îl pot arăta cu demnitate. Nu pot face niciunul din gesturile acelea măreţe care te scufundă sau te pot salva. Mănânc, într-adevăr, biscuiţi cu miere. Ăsta e unicul gest care mă face umană. Salivez.

Un bărbat în jurul căruia să îmi construiesc viaţa. Cel mai frumos, cel mai deştept etc. etc. Înalt, neapărat să mă vadă, să mă audă, să mă caute neapărat. 80 de kilograme, cel puţin 75 oricum. Ciocane, măşti de sudură, cuţite bine ascuţite şi tot ce-i mai periculos, mai grozav. Când mergem pe stradă, alte femei trebuie să se uite după noi. Să îşi zică, oare de ce dracu’ umblă tipu’ ăsta cu ea. Să cumpărăm lucruri împreună. Să deţinem cât mai multe chestii amândoi. Uneori, pe mine să nu mă intereseze şi pe el da. Când se uită la mine, să-mi vadă ideile cum îmi umblă pe sub pielea de pe frunte, dar pe de altă parte habar să n-aibă unde mă duc şi de unde vin. Dacă aleg varianta greşită, să existe cel puţin un univers în care am făcut alegerea corectă şi în care suntem fericiţi. Să bată cuie, să cumpere becuri când se ard, să meargă pe stradă şi cu pantofii nelustruiţi. Să-şi spele singur hainele, mai ales. Omletă, îngheţată de casă, budincă plus cartofi prăjiţi. Şi supă. Să facă revoluţii, evident. Să nu adoarmă înaintea mea. El să vrea, eu să nu. Să-mi arunce ţigările, mizeriile de lângă pat, pungile goale, resturile de mâncare stricată din frigider, pâinea mucegăită, cărţile poştale, scrisorile, fotografiile, tot ce aminteşte de alţi bărbaţi. Să-mi umble prin sertare, să-mi spargă adresa de mail, să mă urmărească atunci când spun mă duc la lucru, să-mi caute în telefon, să-mi verifice hainele, rucsacul, portofelul, să se holbeze la mine când dorm. Eu să vorbesc despre mine, bla, bla, bla, şi să nu îmi spună că am mai povestit asta până acum de treizeci de ori. Să întrebe cine e ală, dar ălă, dar celălalt. Cine te-a sunat, de unde ai auzit de localul ăsta, de filmul ăsta, pentru cine te machiezi, ai folosit parfumul din Viena, de ce, de ce, de ce. Să se enerveze. Să dea cu ceva de pereţi. Nu te înţeleg absolut deloc!! Să vrea să înţeleagă! Să trântească uşa! Să stingă lumina! Cât o s-o mai ţii aşa?! Să ştie mai bine. Să aibă cel puţin jumătate din răspunsuri. Să spună că nu-l interesează, dar de fapt să îi pese. Normal! Să nu aibă chef de discuţii despre noi. Să-mi tot repete că nu vom rămâne împreună. Deşi vom rămâne. Să nu-mi spună că aş fi frumoasă sau deşteaptă, înaltă, cu nasul drept, ambiţioasă. Din contră, să repete cel puţin de trei ori pe zi, cât poţi să fii de proastă, de urâtă şi de rea! Să mâncăm o pizza dacă se întâmplă ceva foarte trist. Sau dacă se întâmplă ceva foarte bun. Să uite de ziua mea, dar să-şi amintească felul în care îl priveam când ne-am văzut prima dată. Să avem un şifonier în care să ne punem lucrurile împreună. Şi eu să fiu nervoasă mereu că nu îmi găsesc blugii.

Să urlu că m-am săturat să ne ţinem lucrurile la comun. Că am nevoie de spaţiu, de ordine, de rafturi cât mai multe, de aer, de cutii goale, de scaune, de mese, de un cuier, că am nevoie de o cameră goală, de linişte, de somn, de o palmă zdravănă, de puţină ambiţie, de Cola, de maică-mea, de un câine, de un weekend la Braşov. Că tu nu pricepi, să zic, iar el ba da, ba da, ba da! Cărţile, hainele de pe primul raft, pijamele, prosoape, tricouri largi, tricouri strâmte, şosete scurte şi ciorapi, flanelele cu nasturi, blugii, helăncile din material sintetic, geacă, salopetă, pardesiu. Parfumurile, agendele, pastilele pentru dureri de burtă, trei ciocolate neîncepute, gelul de duş, fularele, viaţa. El să nu se apuce de fumat. Să nu schimbe nimic pentru mine. Totuşi să avem în continuare acel şifonier blestemat. Eu, ca de obicei, să schimb totul.

Cred că o să mor. Nu aşa, la un moment dat, ca ceilalţi oameni, ci un pic mai curând. Mi se pare că mi s-a terminat viaţa, parcă nu-i nimic foarte dureros în asta, pur şi simplu este un bun, o marfă care în cazul meu s-a epuizat. Nicio durere, nicio tristeţe. Pe cuvânt!

În weekend-uri, când se întâmplă, foarte rar, să nu am nimic de făcut, stau pe balcon şi urmăresc containerul din faţa blocului. Fumez, ascult muzică, eventual chiar vorbesc cu mine însămi. Femeia stă pe tavan. Când se plictiseşte, coboară şi se ciuceşte la picioarele mele, şade ca o mută sau, din contră, bolboroseşte enorm, diverse chestii pe care nu mă simt în stare să le urmăresc până la capăt. Oricum, nu aşteaptă un răspuns de la mine. Pot doar să dau din cap sau chiar să iau o atitudine nepăsătoare. „Îţi faci un plan? Îţi faci un plan de viaţă?”, mă întreabă. „Pe bune, chiar faci asta? Ce porcărie! Orice planuri ţi-ai face tu, altcineva are altceva pus la cale. Te îndrăgosteşti de un bărbat? Vrei să fie al tău? Crezi că tocmai s-a întâmplat asta? Greşit. Orice bărbat e al oricărei alte femei decât al tău. Şi asta e valabil pentru orice altă femeie!”. Nu pricep. Eu îl aud pe Tudor în cameră, plângându-se că îl doare capul, că nu mai poate suporta această stare, că şi-l va trosni de pereţi într-o zi, doar-doar se va simţi mai bine. Cum vine iarna, şi ploaia, şi moartea, aşa îmi vin şi mie gândurile rele. Am trecut de 30 de ani. Tudor nu m-ar fi putut iubi pentru atât de mult timp. Ceasul lui biologic mergea înapoi, pe când al meu mă strângea şi mă apăsa. Acel bărbat nu putea să îmi spună nimic care să mă scoată din stare, aşa cum eu nu îi pot spune acestei femei albe de lângă mine nimic.

Astăzi e o zi de duminică, simt o durere surdă de-a latul gâtului. Mă gândesc că aş putea avea o tumoare, sau oricum ceva care să îmi scurteze zilele, cunosc de la maică-mea toate bolile posibile, toate simptomele şi toate modalităţile de a o lua razna. Tudor zice, mai ştii, acum un milion de ani, am descoperit un parc ciudat şi ne-am aşezat pe o bancă, tu stăteai la mine în poală pentru că era frig şi nu voiai să te doară ovarele. Stăteam acolo şi ne sărutam, iar pe banca cealaltă era o mamă cu doi copii. Şi ei se holbau la noi. Nu îndrăzneau nici să plece, dar nici să rămână, iar noi ne sărutam ca niciodată. Zice Tudor, atunci ai umblat câteva zile cu pete roşii pe faţă de la barba mea, atunci m-ai strâns de mână tare, tare, cel mai tare, şi mi-ai spus că ar fi bine să mergem la tine acasă. Pe drum ne-a prins şi soarele, şi ploaia. Dar lui Tudor îi place să fie singur, nu-i plac prea mult amintirile şi nici părerile de bine sau de rău. El vrea lucruri concrete, să se uite la un meci, să joace un joc pe telefon, eventual să mănânce în tot acest timp, ba chiar să îl doară şi capul. Mă gândesc, dacă Tudor ar fi acum aici, lucrurile ar fi altfel. Eu m-aş schimba, aş începe să dorm noaptea mai mult, mi-aş reveni.

Într-o zi, într-o primă zi, când încă vorbeam în replici din filme, eu îi căram una dintre valize. Eram doi străini care aşteptau liftul. 9, 8, 7, 6, ne uitam la afişaj. Iar el şi-a trântit geanta jos şi a zis: „Trebuie să fac asta, înţelege, trebuie s-o fac, altfel voi regreta toată viaţa”. Un timp, realitatea s-a lărgit în jurul nostru, pentru prima dată nu am mai simţit strânsoarea metalică. Pe cuvânt! Apoi, în timp, lucrurile s-au adunat la loc, de parcă cineva ar fi tras de un fir.