Irvine Welsh, Porno

© 2008, 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4828-3

ISBN PDF: 978-973-46-4829-0

ISBN print: 978-973-46-4586-2

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă : © Dimitrii/Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

IRVINE WELSH s-a născut în 1958, în Leith, o suburbie a oraşului Edinburgh. La şcoală a renunţat la vârsta de 16 ani, a participat la mişcarea punk din anii ’70, a schimbat mai multe slujbe şi a cântat în câteva trupe rock. În 1993, odată cu publicarea romanului Trainspotting, se impune ca unul dintre cei mai de succes autori scoţieni. Încă înaintea realizării filmului cu acelaşi nume (în 1996), cartea fusese reeditată deja de paisprezece ori. I-au urmat Acid House, Jeg, Porno, Dacă ţi-a plăcut şcoala, munca o să-ţi placă şi mai mult, Varză reîncălzită, Davaiştii şi, recent, Vieţile sexuale ale siamezilor. Deşi refuză să se afilieze oricărei forme instituţionalizate de avangardă, Welsh experimentează necontenit cu formele şi stilurile literare, construind o viziune întunecată şi suprarealistă, a cărei sursă este însă realitatea, nu tradiţia literară.

Pentru:

Johny Brown

Janet Hay

Stan Keiltyka

John McCartney

Helen McCartney

Paul Reekie

Rosie Savin

Franck Sauzee

Şi în amintirea lui:

John Boyle

„Fără cruzime, nu există nici un festival…“

Nietzsche

Genealogia moralei, Eseul 2, Secţiunea 6

I

Porno de amatori

1

Şmenu’ # 18 732

Croxy, pentru prima oară-n viaţă scăldat în sudoare din cauza efortului şi nu din cauza abuzului de droguri, se chinuie să urce scările cu ultima cutie de discuri, în timp ce eu mă prăbuşesc pe pat, căscând ochii tâmp la placajul de lemn crem care acoperă pereţii. Asta este noua mea casă. O chichineaţă, patru pe patru, cu hol, bucătărie şi baie. În cameră se află un dulap construit în perete, fără uşi, un pat, şi nu mai rămâne loc decât pentru două scaune şi o masă. N-aş putea sta aici: ar fi mai bine-n puşcărie. Mai bine m-aş întoarce la Edinburgh şi l-aş îmbrobodi pe Begbie să-mi dea celula lui în schimbul hrubei ăsteia.

În spaţiul ăsta restrâns, duhoarea de ţigări stătute de la Croxy e sufocantă. Am stat trei săptămâni fără să fumez, dar fiind în preajma lui am fumat pasiv vreo treizeci de ţigări pe zi.

— Munc-asta cere ceva de băut, nu-i aşa, Simon? Vii la Pepys, să luăm una mică? mă întreabă el cu un entuziasm de copil tâmpit, ce aduce mai degrabă cu un rânjet calculat în faţa posibilităţilor reduse de care dispune Simon David Williamson.

Într-un fel, ar fi curată nebunie să merg la Pepys, pe Mare Street, ca să-mi râdă toţi în faţă – „Ce-i, Simon, te-ai întors la Hackney?“ –, dar nah, se impune ceva companie. Trebuie să las coada jos. Să mă mai dezumflu puţin. Iar Croxy trebuie să se-aerisească. Să te laşi de fumat în preajma lui e ca şi când ai încerca să te laşi de dava într-un squat de junkişti.

— Ai noroc c-ai găsit locu-ăsta, îmi zice Croxy, ajutându-mă să descarc cutiile.

Noroc, o pulă. Mă întind în pat şi toată şandramaua se clatină, începe să vibreze în timp ce trenul spre Liverpool Street trece prin staţia Hackney Downs, care e la nici un metru de fereastra bucătăriei mele.

Şi să rămân în starea asta e chiar mai puţin dezirabil decât să ies, aşa că o luăm atenţi în jos pe scările vechi, cu un covor aşa de jerpelit că e la fel de nesigur ca marginea unei banchize. Afară cade lapoviţă şi peste tot pluteşte un aer anost de mahmureală festivă, iar noi o luăm spre Mare Street, înspre primărie. Croxy, fără nici cea mai mică intenţie ironică, îmi spune că „Oricum Hackney e un loc mai bun decât Islington. Islington s-a futut de tot de vreo câţiva ani“.

Aşa se întâmplă când eşti un punkist nespălat prea multă vreme. Mai bine s-ar ocupa de nişte website-uri în Clerckenwell sau Soho decât s-o ardă prin Hackney, organizând squaturi şi petreceri. Îl pun pe muist la curent cu felul în care merg lucrurile, nu pentru c-aş vrea să-i fac un bine, ci pentru că nu mai vreau să văd tâmpenii dintr-astea cum se infiltrează nestingherite în cultură.

— Nu, e un pas înapoi, spun eu, suflând ca să-mi încălzesc degetele rozalii ca nişte cârnaţi cruzi. Pentru un punkist nespălat de douăşcinci de ani, Hackney e bun. Pentru un întreprinzător de mare viitor, dinamic, de trei’şase, spun arătând spre mine, trebuie să fie Izzy. Cum să-i dai clasă unei pizdulici dintr-un bar din Soho atâta vreme cât locuieşti în E8? Ce-i spui când te-ntreabă unde-i cel mai apropiat metrou?

— Că şi cu metroul de suprafaţă e bine, spune el, arătând spre podul de cale ferată, ce se întinde sub cerul întunecat.

Trece un 38, pufăind şi împroşcând peste tot carbon toxic. Muiştii-ăştia de la Regia de Transport din Londra, pula mea, se văicăresc tot timpul în pamfletele lor costisitoare că maşinile poluează mediul, asta-n timp ce ei pompează lejer în sistemul tău respirator.

— Pula mea, nu-i bine deloc, izbucnesc eu, e de căcat. Locu-ăsta o să fie ultimul din partea de nord a Londrei în care-or să bage ăştia metrou. Pula mea, până şi la Bermondsey e metrou acuma. La circu-ăla căcăcios la care ş-aşa nu vrea nimeni să meargă po’ să bage, da’ aici nu, asta-i culmea, ce pana mea.

Cu faţa-ngustă, schimonosită într-un fel de zâmbet, Croxy mă priveşte cu ochii lui mari, adânciţi în orbite.

— Da’ barem ştiu că azi eşti cu capsa pusă, îmi spune el.

Şi aşa e. Aşa că fac ceea ce fac întotdeauna, îmi înec durerile-n băutură, le spun tuturor celor strânşi la pub – Bernie, Mona, Billy, Candy, Stevie şi Dee – că Hackney e doar o chestie temporară, să nu se-aştepte să fac prea mulţi purici pe moşia asta. Nu, domnule. Am planuri mai mari, frăţie. Şi da, vizitez des toaleta, dar invariabil pentru a priza, nu pentru excreţie.

În timp ce trag pe nas, îmi dau seama de crudul adevăr. Coca mă plictiseşte, de fapt, pe noi toţi ne plictiseşte. Nu suntem decât nişte muişti terminaţi, vai de mama noastră, într-o scenă pe care-o urâm, dintr-un oraş pe care-l urâm, prefăcându-ne că suntem centrul universului, îndopându-ne cu droguri de căcat, ca să atenuăm sentimentul că adevărata viaţă se desfăşoară-n altă parte, conştienţi că nu facem nimic altceva decât să alimentăm toată paranoia şi deziluzia asta, şi totuşi prea apatici ca să-i punem punct. Pentru că, din nefericire, nu mai există nimic altceva interesant pentru care să pui punct. Apropo, circulă o mulţime de zvonuri cum că Breeny ar avea marfă căcălău şi se pare că o parte din ea a intrat deja în circulaţie.

Dintr-odată se face mâine, noi suntem undeva într-un apartament, încălzind bongul, iar Stevie o tot ţine una şi bună cu cât a costat toată marf-asta, care se duce acum pe apa sâmbetei, şi câteva note şifonate se propagă în aer sfârâind cu ciudă, în timp ce camera se umple cu un miros greu de amoniac. De fiecare dată când bongu-ăsta infect îmi loveşte şi-mi biciuieşte buzele, mă simt învins şi îngreţoşat, asta până când mă ia valul şi mă duce-n celălalt colţ al camerei: rece, îngheţat, mulţumit, plin de mine însumi, debitând numai căcaturi, punând la cale planuri pentru a cuceri lumea.

Apoi mă trezesc în stradă. Nu mi-am dat seama că m-am întors în Islington, mergând aiurea pe străzi, până când n-am văzut-o pe tipa aia care se lupta cu o hartă, în faţă la Green, încercând s-o desfacă fără să-şi scoată mănuşile, scenă la care am reacţionat cu replica libidinoasă: „Te-ai rătăcit, drăguţă?“. Dar vocea mea plângăreaţă, încărcată de emoţie, de aşteptări, chiar şi de un sentiment al pierzaniei, m-a lovit din plin. Mă cutremur tot, şocat, şi scap din mână cutia purpurie pe care o aveam. Ce pula mea-i cu asta? Cine mi-a pus-o-n mână? Cum pula mea am ajuns aici? Unde-s toţi ceilalţi? Au fost câteva gemete, apoi câţiva au plecat, iar eu am ieşit afară-n ploaie şi acum…

Fata s-a-nfoiat toată, la fel ca tacul de biliard din pantalonii mei, şi-a spus pe un ton răstit:

— Mai du-te-n pizda mă-tii… Nu mă lua pe mine cu drăguţă…

— Îmi pare rău, păpuşă, îmi cer eu scuze, foarte înţepat.

— Şi nici cu păpuşă, îmi aduce ea la cunoştinţă.

— Asta depinde din ce punct de vedere priveşti lucrurile, dulceaţă. Încearcă să te pui în locul meu, mă aud spunând, ca şi când ar fi fost altcineva, şi mă văd prin ochii ei: un beţivan împuţit şi jegos, cu o cutie purpurie în mână.

Dar am o slujbă, am o mulţime de pizde-n agendă, am şi ceva bani la bancă, am chiar şi haine mai bune decât zdreanţ-asta-mpuţită, căciuloiu-ăsta de lână şi mănuşile-astea, aşa că ce pula mea se-ntâmplă aici, Simon?

— Hai, cară-te d-aici, japiţă! spune ea, întorcându-mi spatele.

— Cred că n-am început cu dreptul. În orice caz, nu poţi să mergi decât înainte, nu?

— Hai, valea, îmi strigă ea peste umăr.

Gagicile-astea, tare îndărătnice pot fi. Îmi blestem lipsa de experienţă în ceea ce priveşte femeile. Am cunoscut vreo câteva, dar pula mea a intervenit întotdeauna între mine, ele şi ceva mai profund.

Încep să fac o reconstituire, încercând să-mi reiau în stăpânire mintea contorsionată şi supraîncălzită, s-o desfăşor şi s-o împart în unităţi de perspectivă. Mi-am amintit că, de fapt, chiar mersesem acasă, mă întorsesem dimineaţă la noua locuinţă şi, foarte deprimat, am tras şi ultima doză de coca pe care-o mai aveam, după care am început să transpir tot şi să mă masturbez în faţa unei poze pe care am găsit-o într-un ziar, în care Hillary Clinton, candidând ca senator de New York, poartă un costum foarte elegant. Îi tot dădeam înainte cu replic-aia obosită, cu dă-i încolo de evrei, e încă o femeie frumoasă, iar Monica nu era deloc de teapa ei. Ce mai, Bill ar avea nevoie de un consult psihiatric. Apoi am făcut dragoste. După aceea, Hillary a adormit mulţumită, iar eu am mers în camera de alături, unde aştepta Monica. Leithul a întâlnit Beverly Hillsul într-un rafinat futai de postalienare. Apoi le-am convins pe Hillary şi pe Monica să şi-o tragă amândouă, în timp ce eu priveam. La început s-au împotrivit, dar, evident, le-am convins. Stând pe scaunul jerpelit pe care mi l-a dat Croxy, m-am relaxat savurând spectacolul şi trăgând dintr-un trabuc, mă rog, dintr-o ţigară de foi suplă şi rafinată.

În timp ce revin la realitate, pe Upper Street se aude o maşină de poliţie, pornită în căutarea unui civil împleticit, pe care să-l cotonogească.

Caracterul insipid şi sordid al acestei fantezii mă face să mă deprim puţin, dar asta, raţionez eu, e din pricina faptului că încetează efectul drogului, lucru care te face să ai tot felul de gânduri neplăcute – care ar trebui să fie trecătoare, dar care te chinuie, împotmolindu-se în mintea ta şi forţându-te să le dai atenţie. Asta chiar că mă face să-mi iau gândul de la coca, nu că-n următoarea perioadă mi-aş mai putea-o permite, în orice caz. Lucru care oricum nu are nici o importanţă când eşti încă sub efectul ei.

Acum sunt pe pilot automat, dar îmi revin treptat, dându-mi seama că merg dinspre Angel spre King’s Cross, semn esenţial de disperare. Dau o tură la pariuri, pe Pentonville Road, să văd dacă e vreo faţă cunoscută, dar nu recunosc pe nimeni. Rândurile neisprăviţilor s-au îngroşat zilele-astea în zona Cross, cu poliţişti vigilenţi la fiecare colţ. Se ivesc de peste tot, ca nişte şalupe care traversează o mlaştină de scursuri, doar împrăştiindu-le de colo-colo şi amestecându-le, fără a eradica sau a neutraliza mareea de deşeuri toxice.

Apoi o văd intrând pe Tanya, care pare dusă bine pe dava. Are faţa stafidită, albă ca varul, dar ochii încep să-i ardă, recunoscându-mă.

— Iubi… şi-şi pune braţele-n jurul meu.

E şi-un fătălău cu ea, care, după câte-mi dau seama, e, de fapt, o pizdă.

— Ea e Val, spune ea pe tonul nazal arhetipal al davaiştilor de Londra. Nu te-am mai văzut la faţă de-o mie de ani.

Mă-ntreb de ce.

— Da, m-am întors în Hackney. Temporar, gen. Weekendu-ăsta am cam băgat iarbă, îi explic eu în timp ce o gaşcă de cioroi heroinomani dau buzna înăuntru; tensionaţi, agitaţi şi agresivi.

Mă-ntreb dacă mai vine pe aici şi câte un muist care chiar să parieze. Nu-mi place starea de spirit, aşa că ieşim, vac-aia ciudată şi anemică, Val, sau cum o cheamă, se ia în gură cu una dintre ciori, după care ne-ndreptăm spre staţia King’s Cross. Tanya bolboroseşte ceva de ţigări şi, da, chiar încerc să mă las, dar nici vorbă, ce ţi-e şi cu nevoile-astea, şi-ncep să mă caut în buzunare după ceva mărunţiş. Cumpăr nişte ţigări, după care mi-aprind una la metrou. Şi muistu-ăsta umflat cu pompa, un tupeist albinos, îmbrăcat într-o uniformă de poponar nazist, cum au toţi de la Regia de Transport din Londra, îmi zice s-o sting. Îmi arată o plăcuţă pe perete, făcută în memoria celor care au murit într-un incendiu provocat de unul care-a aruncat un chiştoc aiurea.

— Chiar eşti prost? Nu-ţi pasă de toate astea?

Dar cine pula mea se crede măscăriciu-ăsta, de-mi vorbeşte mie-aşa?

— Nu, frate, pula mea, ce să-mi pese, toţi muiştii-ăia şi-au meritat soarta. Când iei metrou’, pula mea, ţi-asumi riscu-ăsta, mă răstesc eu la el.

— Bă nemernicule, io am pierdut un prieten bun în incendiu-ăla! strigă plin de spume dobitocul.

— Eh, un labagiu mai puţin, dacă zici că era tovarăş cu un împuţit ca tine, urlu io, stingând în acelaşi timp ţigara şi urcând pe scara rulantă.

Tanya râde, iar pizd-asta de Val e complet isterică, tot face pe nebuna.

Luăm metroul până în Camden şi acasă la Bernie.

— Voi, fetelor, n-ar prea trebui s-o ardeţi pe la King’s Cross, zâmbesc eu, ştiind exact de ce se află ele acolo – şi, cu siguranţă, nu cu nişte cioroi infecţi, le spun. Ăştia nu vor decât să pună mâna p-o bucăţică albă şi arătoasă, ca s-o scoată la produs.

Auzind asta, capr-aia de Val zâmbeşte, dar Tanya se inflamează toată:

— Cum po’ să spui aşa ceva? Mergem la Bernie acuma. E unu’ din cei mai buni tovarăşi ai noştri şi e negru.

— Bine’nţeles că e. Io nu zic de-ai mei, ăştia-s fraţii mei, sunt oamenii mei. Practic, toţi tovarăşii mei sunt negri. Io zic de-ai tăi. Nu pe mine vor să mă scoată la produs. Fără supărare, dar cred că şi Bernie-ar face-o dac-ar şti că iese basma curată.

Val, femeia-bărbat, micuţa de ea, începe din nou să se hlizească într-un mod ciudat atrăgător, în timp ce Tanya răspunde arogantă şi acră.

Ajungem acasă la Bernie, asta după ce am uitat iniţial în care bloc stă, toate fiind la fel de mizerabile, şi oricum, e un lucru tare neobişnuit să venim aici pe lumină. Urcând, îl deranjăm pe un beţiv singuratic, zăcând în propriu-i pişat la intrarea în scară.

— ’Mneaţa! strig eu voios şi binevoitor, la care beţivul răspunde cu un zgomot între geamăt şi urlet. Da, păi ţie ţi-e uşor să spui, zic eu, făcând pe spiritualul, în timp ce gagicile se-amuză de remarca mea.

Bernie e încă treaz, tocmai ce s-a întors şi el de la Stevie. E-mpopoţonat ca dracu’, e tot un amestec negru-auriu de lanţuri, dinţi şi ghiuluri. Simt miros de amoniac şi sunt sigur că undeva în bucătărie e pus în funcţiune un bong, din care-o să-mi dea şi mie să trag măcar o dată. Trag adânc în piept, lung, şi ochii lui mari mă privesc încurajator, cu o strălucire de nebun, în timp ce arde drogurile cu bricheta. Ţin în mine şi apoi expir încet, şi îmi simt pieptul îmbibat de fum, cuprins tot de arsur-aia-mpuţită, iar picioarele mi se-nmoaie, dar mă prind cu mâinile de masă şi savurez highu-ăla epuizant, care-mi îngheaţă oasele. Mă uit atent la fiecare firimitură de pâine, la fiecare picătură de apă de pe chiuveta de aluminiu, analizez totul până la cel mai mic detaliu, lucru care ar trebui să mă-ngreţoşeze, dar nu se-ntâmpl-aşa, în schimb, mă cuprinde un fior rece, care-mi trimite sufletul într-un colţ îngheţat al camerei. Bernie nu pierde timpul, a mai pregătit o grămăjoară în lingura lui soioasă, iar acum, pe folia de aluminiu, deasupra unui strat de cenuşă, pune cristalele de coca cu atâta tandreţe şi blândeţe, ca şi când ar fi un părinte care-şi aşază copilul în leagăn. Îmi pregătesc bricheta şi aprind, minunându-mă de violenţa controlată cu care trage-n piept. Odată, Bernie mi-a spus că a exersat ţinându-şi respiraţia sub apă, în cadă, ca să-şi mărească şi mai mult capacitatea pulmonară. Mă uit la lingură, apoi la arsenalul lui şi mă gândesc puţin îngrijorat, dar detaşat, că prea seamănă totul cu vremurile-apuse când băgam în venă. Dar ce pula mea; acum sunt mai bătrân şi mai înţelept, iar davaua e dava, în timp ce crack-ul e crack¹.

Vorbim numai căcaturi, declamând unul în faţa celuilalt, între noi nu sunt decât câţiva centimetri şi ne ţinem amândoi de masă, ca şi când am fi doi membri ai echipajului Star Trek, aflaţi pe punte în timp ce laserele duşmane ne scutură nava.

Bernie o tot ţine una şi bună cu femeile, nişte curve care l-au făcut pe la spate, care i-au distrus viaţa bietului muist, şi la fel fac şi eu. Apoi trecem la pizdele (masculine) care ne-au tras-o şi la cum or să şi-o ia şi ei. Bernie şi cu mine avem o antipatie în comun, un tip pe nume Clayton, care ne-a fost odată cumva prieten, dar care acum îi scoate pe toţi din sărite. Clayton e întotdeauna o ţintă bună în caz că discuţia se lasă pe tânjală. Dacă n-ar exista asemenea adversari, ar trebui inventaţi, ca să dea vieţii un pic de acţiune, o structură, un sens.

— Pe zi ce trece e din ce în ce mai bolnav, spune Bernie, cu o îngrijorare pseudosinceră, pe zi ce trece, mai bolnav, repetă el, dând din cap.

— Mda… Carmel aia încă i-o mai trage? întreb.

Mereu am vrut să-i dau una mică.

— Nu, frate, nu, s-a-ntors în pizda mă-sii de unde-a venit, la Nottingham sau dracu’ s-o pieptene… se câcâie el să spună, luându-i ca din Jamaica până la Londra, cu oprire în Brooklyn.

După care îşi dezveleşte dinţii-ăia ca nişte lopeţi şi spune:

— Aşa sunteţi voi, scoţienii, de felul vostru, vedeţi o prospătură pe stradă şi gata, vreţi să ştiţi ce-i cu ea, cu cine e. Chiar şi-atunci când aveţi acasă o nevastă drăguţă, copii şi bani. Pur şi simplu nu vă puteţi abţine.

— Asta înseamnă să ai spirit civic. Eu nu încerc decât să-mi păstrez interesul pentru comunitate, spun eu zâmbind, aruncând o privire în camera de alături, unde gagicile stau aşezate pe canapea.

— Comunitatea… repetă Bernie râzând, e bine să-ţi păstrezi interesul pentru comunitate…

Şi se-ntoarce din nou să prepare una mică.

— Bagă cărbuni pentru lumea liberă, zic eu râzând pe înfundate şi îndreptându-mă spre cealaltă cameră.

Intrând, observ că Tanya se scarpină pe braţe, intrând cu siguranţă într-o criză de abstinenţă şi, ca printr-o molipsire fantomatică, încep să-mi licărească şi mie ochii. Mă gândesc la un futai, ca să mai transpir ceva din toxinele-astea, da’ nu-mi place să fut junkişti, pentru că nu se mişcă. Pula mea ştie ce-i de capul lu’ Val asta, pizda-bărbat, dar o apuc de braţ şi aproape c-o târăsc după mine-n baie.

— Ce ’aci? întreabă ea, fără să-şi exprime acordul, dar nici împotrivirea.

— Îţi dau o muie, îi spun, făcându-i cu ochiul, iar ea mă priveşte fără teamă, zâmbind abia perceptibil.

Îmi dau seama că vrea să-mi facă pe plac pentru că e chiar genu-ăla de gagicuţă. Genul defect, care vrea întotdeauna să facă pe plac, dar n-o va face niciodată. Rolul ei în teatrul vieţii: faţa-n care se opreşte pumnul oricărui muist la fel de defect.

Aşa că trecem la treabă, îmi desfac şliţul şi iese la iveală toată pădurea. Ea stă-n genunchi, iar eu o ţin de capu-ăla slinos, fix în dreptu’ pulii, ea suge şi e ca şi când… nu e nimic, de fapt… E bine, dar îmi displace total felu-n care-şi ridică ochişorii, ca să m-analizeze, să se-asigure dacă-mi place sau nu, lucru care acum mi se pare un concept complet ridicol. Dar cel mai mult îmi doresc să-mi fi adus berea cu mine.

Mă uit în jos spre craniul ăla cenuşiu, la ochii-ăia pieriţi care mă fixează şi, mai ales, la dinţii ăia mari, înfipţi în gingii care s-au retras vizibil din cauza consumului de droguri, malnutriţiei şi igienei dentare inexistente. Mă simt ca Bruce Campbell, într-o scenă din The Evil Dead 3, Armata întunericului, când şi-o-ncasează de la Deadite. Bruce ar face praf craniul ăla fragil, iar eu trebe să ies rapid de-aici, înainte să fiu tentat să fac acelaşi lucru şi înainte ca pula mea bleagă să se facă franjuri între dinţii-ăia stricaţi.

Aud uşa de la intrare şi, îngrozit, îmi dau seama că una dintre voci este, fără îndoială, a lui Croxy, care s-a-ntors la runda a doua. E posibil să fie şi Breeny. Mă gândesc la berea aia şi pur şi simplu nu suport gândul ca vreun muist s-o ia din întâmplare şi s-o dea peste cap. E faz-aia că, pentru ei, n-ar însemna absolut nimic, în timp ce pentru mine, acum, înseamnă tot. Dacă e cine cred eu că e, s-a dus berea mea dacă nu fac nici o mişcare acum. O-mping pe Val sau cum o cheamă şi dau să ies, îndesându-mi-o la loc şi încheindu-mi şliţul.

E tot acolo. M-a lăsat efectul, dar acum mă roade stomacul din nou. Mă prăbuşesc pe canapea. Chiar e Croxy, care arată ca o pulă, mai e şi Breeny, care arată fresh, dar mă-ntreb cum de-a ratat el o tură şi cum de-au cumpărat chiar alte beri. Ciudat, dar asta nu-mi produce nici o satisfacţie. Nu face decât ca berea aia la care ţineam cu tot dinadinsul să-mi pară acum stătută, clocită şi imposibil de băut.

Dar mai sunt altele!

Aşa că se beau alte beri, se fac alte afaceri dubioase, apar alţi cărbuni, Croxy face un bong dintr-o sticlă veche de limonadă, ca să-l complimenteze pe Bernie pentru activităţile lui, şi foarte curând suntem iar blană cu toţii. Val, cum o cheamă, s-a-ntors în cameră şi arată ca un refugiat care tocmai ce-a fost poştit într-un lagăr de futai. Ceea ce bănuiesc că şi este. Îi face semn lui Tanya, iar ea se ridică şi pleacă amândouă fără să scoată o vorbă.

Sunt conştient că cearta dintre Bernie şi Breeny mocneşte, gata să explodeze. Rămânem fără amoniac şi trebuie să trecem pe bicarbonat, ca s-o diluăm, lucru care necesită ceva mai multă pricepere, iar Breeny îl tot fute la cap pe Bernie cum că prăpădeşte marfa.

— Morţii mă-tii de pulifrici, strici tot, spune el, cu gura pe jumătate plină de dinţi galbeni şi negri.

Bernie îi răspunde ceva, iar eu mă gândesc că mai târziu trebuie să lucrez şi c-ar trebui să bag un pic de somn. În timp ce mă ridic şi deschid uşa să ies pe hol, aud pe cineva strigând şi sunetul inconfundabil de sticlă spartă. Pentru o secundă, mă gândesc să mă întorc, dar hotărăsc că prezenţa mea n-ar face altceva decât să complice o situaţie şi aşa destul de împuţită. Mă strecor uşor pe uşa de la intrare şi o închid în urma mea, lăsând în spate strigătele şi ameninţările. După care ies în stradă şi dus am fost.

Când mă întorc la cloaca din Hackney, pe care acum trebuie s-o numesc acasă, transpir tot, tremurând şi înjurând prostia şi slăbiciunea, iar trenul Great Eastern de la Liverpool spre Norwich zguduie din nou clădirea.

2

„… prelungirile…“

Colin se trezeşte şi se ridică din pat. Stând lângă pervazul ferestrei, ia forma unei siluete. Privirea îmi cade pe penisul lui, care atârnă bleg. Are un aer aproape vinovat, în triunghiul luminos al lunii care îl înconjoară în timp ce deschide obloanele.

— Nu pot să înţeleg.

Se întoarce cu spatele, dar îi înregistrez grimasa spăsită, de om care e dus la spânzurătoare, în timp ce lumina îi scaldă buclele negre în argintiu.

De asemenea, îi pune în evidenţă şi pungile de sub ochi, precum şi pielea care-i atârnă dizgraţios sub bărbie.

Despre Colin: un rahat cu ochi, între două vârste, căruia acum trebuie să-i adăugăm, pe lângă scăderea interesului social şi intelectual, şi declinul performanţelor sexuale.

Şi a venit momentul. Dumnezeule, chiar e momentul.

Mă întind în pat, simţindu-mi picioarele reci, şi mă ghemuiesc, pentru a alunga ultimul spasm al frustrării. Îndepărtându-mă de el, îmi aduc genunchii la piept.

— Ştiu că poate părea un clişeu, dar asta chiar nu mi s-a mai întâmplat niciodată, sincer îţi spun. E ca şi când… anul ăsta, nenorociţii ăştia mi-au dat patru ore de seminar în plus şi două de cursuri. Noaptea trecută n-am închis un ochi, am corectat lucrări. Miranda îmi face şi ea o mulţime de figuri, iar copiii sunt aşa de obositori, mama mă-sii de treabă… nu mai am timp să fiu eu. Nu mai am timp să fiu Colin Addison. Dar oricum, cui îi pasă? Cui pana mea îi pasă de Colin Addison?

Abia dacă mai aud văicărelile-astea despre pierderea erecţiei, fiindcă am început să alunec uşor în jos pe scara conştienţei, îndreptându-mă spre somn.

— Nikki? M-auzi?

— Mmm…

— Mă gândesc că avem nevoie să normalizăm cumva relaţia asta. Şi asta nu e aşa, un lucru de moment. Miranda şi cu mine: ne-a expirat timpul. A, da, ştiu ce-o să spui şi da, au mai fost şi alte fete, alte studente, cu siguranţă c-au mai fost, spune el pe un ton în care se simte acum un aer satisfăcut.

Egoul masculin poate părea fragil, dar din experienţa mea, nu-i ia foarte mult timp să se regenereze.

— …Dar au fost toate nişte adolescente şi n-au însemnat nimic mai mult decât o distracţie trecătoare. Dar faza e că tu eşti mult mai matură, ai douăzeci şi cinci de ani, nu e o diferenţă de vârstă aşa de mare între noi, iar cu tine lucrurile stau altfel. Nu e doar o… ce vreau să spun e că asta e o relaţie adevărată, Nikki, iar eu vreau să fie adevărată, cum ar veni. Înţelegi ce spun? Nikki? Nikki!

Alăturându-mă ansamblului de studente-întru- futai al lui Colin Addison, bănuiesc că ar trebui să-mi facă plăcere faptul de a fi ridicată la rangul de iubită bona fide. Dar iată că nu.

— Nikki!

— Ce e? mormăi eu întorcându-mă, apoi mă ridic şi-mi dau părul la o parte de pe faţă. Ce tot baţi apa-n piuă acolo? Dacă tot nu poţi să mi-o tragi, măcar lasă-mă să dorm. Am cursuri dimineaţă, iar mâine-noapte trebuie să merg din nou la saun-aia infectă să lucrez.

Colin stă acum aşezat pe marginea patului, respirând uşor. Urmărindu-i umerii cum se mişcă în sus şi-n jos, mi se pare că, în întuneric, seamănă cu un animal ciudat, rănit, nesigur dacă să contraatace sau să bată în retragere.

— Nu-mi place că lucrezi acolo, expiră el pe un ton iritat şi posesiv, care, în ultima vreme, a devenit caracteristic pentru el.

Şi în momentul ăsta mă gândesc, asta e, acum e momentul. După toate săptămânile-astea de respect şi admiraţie, s-a ajuns la punctul critic de mă-doare-n-fund, în care ai în sfârşit puterea să-i spui să se ducă-n pizda mă-sii.

— Probabil că în acest moment sauna asta reprezintă singura mea şansă să am parte de-un futai ca lumea, îi explic cu răceală.

Liniştea rece din jur, precum şi conturul întunecat, nemişcat al lui Colin îmi spun că am atins cota critică şi că, în sfârşit, am pus punctul pe i. Se ridică brusc, îndreptându-se agitat şi încordat spre fotoliul unde îi sunt hainele. Începe să scotocească printre ele. Bâjbâind pe întuneric, aud că a călcat pe ceva, după care urmează un „futu-ţi“ şuierat. Chiar că se grăbeşte, pentru că, de obicei, face mai întâi un duş, pentru Miranda, dar de data asta n-a avut loc un schimb de fluide, aşa că poate sta liniştit. Măcar a avut bunul-simţ să n-aprindă lumina, lucru pentru care-i sunt recunoscătoare. În timp ce-şi trage blugii pe el, îi admir curul, pentru ultima oară, probabil. Impotenţa e un lucru rău, iar caracterul posesiv e îngrozitor, dar amândouă deodată pur şi simplu nu pot fi tolerate. Ideea de a deveni infirmiera boşorogului ăstuia scrântit îmi face greaţă. Păcat de curul lui, o să-mi lipsească. Întotdeauna mi-a plăcut un cur bun, zdravăn, la un bărbat.

— N-are nici un sens să mă cert cu tine când eşti în starea asta. Te sun mai târziu, pufneşte el, punându-şi haina.

— Nu te deranja, spun eu pe un ton glacial, trăgându-mi pledul peste ţâţe.

Mă tot gândesc de ce simt nevoia asta când oricum mi le-a supt, şi-a băgat scula-ntre ele, le-a pipăit, dezmierdat şi frământat cu tot acordul meu şi, uneori, chiar la îndemnul meu. Şi atunci de ce o privire fugară în întuneric mi se pare aşa de indiscretă? Răspunsul constă, probabil, în faptul că esenţa mea îmi spune că am terminat-o, Colin şi cu mine. Da, chiar că e momentul.

— Ce?

— Am spus să nu te deranjezi. Cu sunatul. Să nu cumva să te deranjezi, îi spun, dorindu-mi atât de tare o ţigară.

Îmi vine să-i cer lui una, dar mi se pare cam nepotrivit cumva.

Se întoarce spre mine, să mă privească, şi îi văd mustaţa aia ridicolă pe care l-am implorat mereu s-o radă, şi îi văd gura, din nou luminată de o rază argintie care pătrunde prin obloane, şi deasupra, ochii ascunşi în întuneric. Gura îmi spune:

— Să te duci în pizda mă-tii-atunci! Eşti o gâsculiţă proastă, Nikki, o vacă arogantă. Acuma te-oi crede tu tare, fato, dar ascultă tu la mine, o să ai, în pizda mă-sii, mari probleme-n viaţă dacă nu te maturizezi şi nu intri-n rândul oamenilor.

În sufletul meu se duce-o luptă între furie şi umor, dar nici una dintre ele nu e pregătită să aibă supremaţie asupra celeilalte. În starea asta disonantă, nu pot decât să scot:

— Ca tine? Hai, nu mă face să râd…

Dar Colin a ieşit, iar uşa dormitorului se trânteşte, urmată de uşa de la intrare. Corpul începe să mi se destindă, uşurat, până-mi aduc aminte, enervată, că uşa trebuie încuiată de două ori. Lauren e foarte atentă la probleme legate de siguranţă şi, oricum, nu va fi foarte încântată, dat fiind că probabil am trezit-o din somn cu cearta noastră. Simt sub picioare duşumeaua lăcuită din hol, care e rece şi, bucuroasă că-mi pot continua somnul, mă întorc în dormitor. Mă gândesc să mă duc la fereastră, să văd dacă-l pot vedea pe Colin ieşind din clădire pe strada pustie, dar cred că amândoi am spus ce-aveam de spus, iar acum legătura dintre noi s-a deteriorat. Cuvântul ăsta mi se pare foarte satisfăcător. Mă gândesc, în glumă, bineînţeles, cum ar fi să-i trimit Mirandei prin poştă penisul lui, în exact acea stare. Şi cum ea nu l-ar recunoaşte. Sunt toate la fel, pe bune, asta, bineînţeles, dacă nu eşti o vacă de-alea bătrâne, şleampete şi lăbărţate. Dacă ai nişte pereţi buni, poţi să fuţi orice, mă rog, aproape orice. Nu penisurile sunt problema, ci prelungirile lor; astea vin cu diferite mărimi, da, diferite mărimi şi grade de antipatie.

Lauren intră îmbrăcată în cămaşa ei de noapte de culoarea cerului, cu ochii cârpiţi de somn, părul ciufulit, ştergându-şi ochelarii şi punându-şi-i la ochi.

— S-a-ntâmplat ceva? Am auzit ţipete…

— Doar strigătele jalnice ale unui bărbat impotent în pragul andropauzei. Credeam că, pentru urechile tale feministe, o să fie o adevărată muzică, zâmbesc eu veselă.

Apropiindu-se încet de mine, întinde braţele şi mă cuprinde cu ele. Dumnezeule, ce femeie esenţial bună este; e mereu gata să mă trateze cu mult mai multă compasiune decât merit. Crede că folosesc umorul pentru a masca durerea, sarcasmul pentru a ascunde vulnerabilitatea şi mă priveşte întotdeauna atentă şi sinceră, ca şi când ar vrea s-o găsească pe adevărata Nikki din spatele faţadei. Lauren crede că sunt ca ea, dar în ciuda tuturor manifestărilor ei de afecţiune, eu sunt o vacă mai cinică decât va putea ea să fie vreodată. În ciuda politicii stridente pe care a adoptat-o, e un copilaş tare dulce, care miroase minunat, a prospeţime şi săpun de lavandă.

— Îmi pare rău… Ştiu că ţi-am spus că eşti nebună să ai o relaţie cu un profesor, dar am spus asta doar fiindcă ştiam că o să suferi…

Tremur toată, la propriu tremur în braţele ei, iar ea începe:

— Gata, gata… e OK… o să fie bine… dar nu-şi dă seama că eu tremur de râs, auzind-o cum presupune că mi-ar păsa.

Ridic puţin capul şi râd, lucru pe care îl regret instantaneu, pentru că ea chiar e o dulce, iar eu am cam umilit-o. Uneori, cruzimea vine din instinct. Nu poţi fi mândru de asta, dar măcar poţi încerca să fii conştient.

O mângâi împăciuitoare pe gâtul subţire, dar tot nu mă pot opri din râs.

— Ha ha ha ha… n-ai înţeles bine, scumpo. El e cel care a luat ţeapă, el e cel care suferă. „Să ai o relaţie cu un profesor…“ ha ha ha… vorbeşti exact ca el.

— Păi şi ce altceva să cred? El e însurat. Iar voi doi aveţi o legătură…

Scutur încet din cap.

— N-avem nici o legătură! Mi-o trag cu el. Sau măcar mi-o trăgeam. Dar gata. Textele alea dramatice pe care le-ai auzit crezi că erau ale unuia care nu mai vrea el să mi-o tragă?

Lauren afişează un zâmbeţel fericit, dar uşor umbrit de vinovăţie. Fata asta are prea mult bun-simţ, e prea bine-crescută, prea dedicată nefericirii altora, chiar şi a ălora pe care nu-i place. Şi faptul că nici Colin n-o plăcea, că vedea în ea numai imaginea superficială pe care i-o oferea ea, e una din trăsăturile lui cel mai puţin atrăgătoare. Dar aşa e el, nu-i deloc perspicace.

Dau la o parte pledul.

— Acum hai, vino-aici şi-mbrăţişează-mă ca lumea, spun.

Lauren mă priveşte, ferindu-şi ochii de trupul meu gol.

— Încetează, Nikki, spune ea ruşinată.

— Nu vreau decât o îmbrăţişare, mă pisicesc eu, apropiindu-mă de ea.

Simte că între trupurile noastre goale se află cămaşa ei de noapte groasă, simte şi că nu va fi violată, aşa că mă îmbrăţişează rigidă şi reticentă, dar eu nu-i dau drumul şi trag pledul deasupra noastră.

— Oh, Nikki, spune ea, dar foarte curând o simt că se linişteşte, iar eu mă afund într-un somn plăcut, cu mirosul de lavandă în nări.

Dimineaţă mă trezesc singură-n pat şi aud zgomote în bucătărie. Lauren. Toate femeile ar trebui să aibă câte-o nevestică drăguţă. Mă ridic, îmi pun halatul şi mă îndrept spre bucătărie. Cafeaua şuieră şi picură în filtru. Acum o aud la duş. În camera de zi, beculeţul roşu al robotului telefonic îmi spune că trebuie să-mi verific mesajele.

Pe Colin ori l-am supraestimat, ori l-am subestimat. A lăsat ceva mesaje pe robot.

Bip.

— Nikki, sună-mă. E o prostie.

— Aa, bună, prostie, spun eu în direcţia telefonului, eu sunt Nikki.

Dă telefoane bune, la Colin mă refer, dar numai în sensul comic.

Bip.

— Nikki, îmi pare rău. Mi-am pierdut capul. Chiar ţin la tine, sincer vorbesc. Asta e tot ce încercam să spun. Vino mâine la mine la birou. Hai, Nik.

Bip.

— Nikki, hai să nu punem punct în felul ăsta. Lasă-mă să te invit la prânz la clubul administrativ. Îţi plăcea acolo. Hai. Sună-mă la birou.

Vârsta le transformă pe cele mai multe fete în femei, dar bărbaţii rămân pentru totdeauna băieţi. Asta invidiez eu la ei, abilitatea lor de a se bălăci în naivitate şi imaturitate, lucru pe care întotdeauna m-am străduit să-l imit. Totuşi, uneori poate fi obositor, dacă eşti întotdeauna de partea celui care primeşte.

3

Şmenu’ # 18 733

E cea mai janghinoasă parte din Soho; îngustă şi slinoasă, din cauza duhorii de parfum ieftin, amestecat cu prăjeală, alcool şi gunoiul de pe trotuar, căzut din tomberoanele negre şi ciuruite. Tuburile enervante de neon licăresc încet, aproape sfidător, ca un semn de viaţă placidă prin burniţa rară, amintind de vechile şi serbedele jurăminte.

Din când în când, îi vezi cu coada ochiului pe agenţii acestor sublime plăceri, pe prostălăii ăia fălcoşi, chelioşi şi înţoliţi de la intrare sau pe curvele cu creierii zob de la droguri, care atârnă pe scări, ale căror feţe lucesc bolnăvicios în lumina gălbejită a becurilor, sub ochii tuturor terminaţilor, ai turiştilor nervoşi şi ai tinerilor beţi, cu rânjetul cât casa.

Totuşi, eu nu m-am simţit niciodată mai acasă decât aici. Trecând cu coada sus pe lângă tipul doi pe doi de la intrare, o cunoştinţă a mea de la club, cu haina lui scumpă fluturând în vânt, simt că pentru mine reprezintă un semn că am evoluat mult de când lucram la saună, cu toţi rataţii din Leith, scoţând la produs gagici cu creierii ferfeniţă de la droguri, care se futeau pentr-o doză.

Şi Henry Măgăoaia dădea din cap.

— Hai noroc, Si, frate, iar eu îi zâmbesc şi încerc să nu-mi umflu uşor nările, cum fac de fiecare dată, involuntar, când sunt pus faţă-n faţă cu un pachet de muşchi, cu creier de găină – asta pentru că ai nevoie de d-ăştia, iar băieţii-ăştia îşi dau întotdeauna seama când îi iei peste picior.

Aşa că pe faţă-mi înfloreşte un zâmbet chinuit.

— Noroc, Henry! Acuma-s un pic lovit în aripă, frate. Mi-am băgat pula-n prea multe găuri greşite.

Henry scutură scârbit din cap, după care, în timp ce facem puţină conversaţie, analizez cum ochii ăia fără expresie, de pe făţău-ăla de gorilă, mai aruncă din cînd în cînd câte-o privire pe după umărul meu, ca nu cumva să se-ntâmple ceva în spatele meu. Trage câte-o uitătură de pasăre de pradă, ca să stingă micile flăcări înainte de a se transforma în incendii.

— Colville e pe-aici azi?

— Nu, pula mea, din fericire, nu, îmi spune Henry.

Slavă cerului pentru asta; amândoi ne urâm şeful cu îndârjire. În timp ce intru şi-mi iau la revedere de la Henry, mă gândesc la nevasta lu’ Matt Colville. Când pisica nu-i acasă… Ar trebui s-o aduc aici pe Tanya, să-nceapă să facă ceva bani. O sun pe mobil, dar, surpriza surprizelor, al ei a fost deconectat, îmi spune o voce. E greu să te ţii şi de dava şi de coca, iar apoi să-ţi aduci aminte că trebuie să-ţi plăteşti factura la mobil. Asta-nseamnă că am ratat o mică şansă şi sufletul începe să-mi îngheţe uşor, aşa cum are tendinţa de fiecare dată când sunt indirect încurcat de acţiunile neglijente ale altora.

Dar fără Colville, şi cu Dewry în birou, sunt bazat. Şi cum azi sunt de serviciu Marco şi Lenny, amândoi escroci de mâna-ntâia, asta înseamnă că rolul meu este pur social. În mare, stau jos undeva în partea dreaptă a barului şi frec menta, şi nu mă ridic să servesc pe cineva sau să îmi manifest respectul decât dacă intră vreun fotbalist, vreun barosan sau pentru vreo duduie foarte sexy (pentru fiecare dintre ele). La sfârşitul turei, mă opresc la Randolph la magazin şi-mi fac provizii de nişte pornoace gay, pe care le voi trimite în dar, anonim, unui tovarăş al meu. Apoi mă duc la o bere într-un café-bar oarecare. Întotdeauna-mi place să mă car, în pula mea, din clubu-ăsta când termin lucrul, e echivalentul social al unei băi bune. Şi barul în care intru e fix ce-mi trebuie, un monument complet şters, de tipul Ikea, în onoarea lipsei noastre de imaginaţie. E în Soho, dar ar fi putut să fie în oricare alt loc care şi-a pierdut personalitatea.

Sunt cam terminat şi prin urmare surprins că, după câte se pare, mi-au ieşit ceva bani, destul de uşor. Credeam că mi-a trecut timpul. Aproape că începusem să mă simt din nou prost şi slab. Slab încât să-mi distrug creierii alături de Croxy, ca şi când faptul că i-am folosit muistului duba, casa şi muşchii ca să-mi mut lucrurile îi dă dreptul să mă otrăvească cu chimicale. E complet inutil, pula mea, cu toţii sunt inutili. Curv-aia proastă de Tanya atârnă la King’s Cross tocmai când i-am aranjat să meargă la club să-i stoarcă pe băieţi de ceva mălai. Slab. Şi, pe măsură ce îmbătrâneşti, slăbiciunea asta devine un lux din ce în ce mai scump.

Dar gata cu autocompătimirea, că am ieşit bine din tură, iar acum sunt într-un bar din Soho, cu o gagicuţă mişto şi entuziastă, la costum, pe care-o cheamă Rachel, care lucrează-n publicitate şi care tocmai a făcut o prezentare importantă şi, pentru că a mers bine, acum e un pic cam pilită şi spune foarte des „Dumnezeule“. Am ochit-o la bar şi a urmat schimbul de zâmbete şi amabilităţi de rigoare, aşa că am luat-o din mijlocul grupului ei, în care erau cu toţii beţi. Bineînţeles, casa mea din Islington e în renovare, aşa că sunt nevoit să stau în garsoniera paradită a unui prieten. Slavă Domnului pentru costumul Armani, face toţi banii. Iar când îi sugerez să mergem la ea în Camden, spune:

— Dumnezeule, colega mea de apartament are musafiri.

Aşa că acum trebuie să muşc din pâinea umilinţei şi să-i scuip şoferului de minitaxi adresa din E8. Măcar el are, în pula mea, bunul-simţ să ne ducă acolo. Labagiii-ăia de la companiile fiţoase nu te duc sau, dacă acceptă, te tratează ca şi când ar fi asistenţi sociali – toate astea pentru privilegiul de a-ţi scoate din buzunar douăj’ de lire pentru câţiva kilometri prăpădiţi. Până şi-arabu-ăsta sau turc, ce-o fi, are cinşpe lire pe kilometru.

Privind-o pe furiş pe Rachel asta, aşa, cu coada ochiului, când conversaţia se lasă pe tânjală, îmi dau seama că aşteptările ei scad cu fiecare semafor. Totuşi, e plină de aluzii porcoase şi, dacă pun la socoteală şi ferocitatea mahmurelii de weekend, mi-e tare greu să-mi păstrez concentrarea. De asemenea, când ai pus botul şi ţi-ai dat seama de asta, apare senzaţi-aia de anticlimax. Atâta vreme cât a venit cu tine, asta-nseamnă că eşti pe felie, nu mai trebuie să te caci pe tine-atâta, dar tot ritualul ăsta devine-aşa de deprimant. Începi să vorbeşti mărunţişuri, după care treci la chestii gen Benny Hill. Iar acum, cel mai greu lucru pentru mine e s-ascult, dar, totodată, e şi cel mai important. E important pentru că îmi dau seama că ea are mai mare nevoie decât mine să se prefacă că toată povestea asta are o mască socială şi că este (sau cel puţin e posibil să fie) ceva mai mult decât un futai, ceva mai mult decât o dorinţă animalică. Dar din partea mea, nu-mi vine să spun decât taci în pula mea odată şi scoate-ţi chiloţii, n-o să ne mai vedem niciodată şi, chiar dacă drumurile noastre se vor mai intersecta vreodată, o să ne mascăm jena cu stoicism şi indiferenţă mimată, iar eu mă voi gândi, plin de ură, la zgomotele pe care le scoţi când te fuţi şi la regretul pe care-l ai pe faţă a doua zi. Cum se face că numai chestiile negative rămân, numai ele sunt memorabile de fiecare dată.

Dar n-am să fac asta, pentru că acum urcăm scările şi intrăm în casă, eu îmi cer scuze pentru „dezastru“ şi îi spun că-mi pare rău că nu-i pot oferi decât coniac şi, în timp ce ea mormăie ceva, eu îi răspund:

— Da, Rachel, unul original, de Edinburgh, şi aduc băuturile.

Sunt foarte încântat să găsesc un set de pahare adevărate pentru coniac, care nu-s împachetate.

— Oh, dar e aşa de drăguţ acolo. Am fost acolo la un festival, cu câţiva ani în urmă. Ne-am distrat de minune, mă pune ea la curent, uitându-se prin nişte cutii cu discuri.

Pentru nişte urechi sensibile, asta ar fi putut fi o chestie grosolană şi urâcioasă, dar pentru mine a sunat atât de plăcut, în timp ce-mi vânturam coniacul în pahar. Îi admir graţia, pielea netedă şi zâmbetul ăla plin pe care-l afişează spunând:

— … Barry White… Prince… ai gusturi bune la muzică… sunt o grămadă de chestii soul şi garage aici…

Şi nu e numai din cauza coniacului, pentru că în momentul în care-şi ia paharul de coniac de pe măsuţa pătată de cafea, simt cum mi se deschide fermoarul imaginar al stomacului şi îmi zic, ACUM. Acum e momentul să mă-ndrăgostesc. Nu trebuie decât să deschizi fermoarul ăla şi să laşi măruntaiele iubirii să vă cuprindă pe-amândoi într-o euforie totală, în timp ce taurul ăsta furios şi vac-asta nebună se îmbarcă împreună pe corabia iubirii. Să ne privim prosteşte ochi în ochi, să vorbim tot felu’ de căcaturi, să ne-ngrăşăm. Dar nu. Fac ceea ce fac întotdeauna, folosesc sexul ca pe un mijloc de a submina iubirea şi o trag spre mine, savurând uimirea ei disimulată de dragul spectacolului, apoi ne sărutăm, ne dezbrăcăm, ne frecăm, ne lingem, ne întărâtăm şi ne futem.

Totuşi, înainte de asta, mă asigur că salariul ei, statutul ei în organizaţie şi trecutul ei social nu sunt la fel de impresionante pe cât am crezut la început. Nu e decât un futai, atâta tot. Uneori trebuie să te lupţi din greu ca să nu ajungi să cunoşti pe cineva.

După un pui de somn, dimineaţa o luăm de la capăt. Cum mi s-a sculat, am luat-o pe la spate, iar acum ne zgâlţâim şi ne-o tragem la greu, în timp ce expresul de 7: 21 spre Norwich intră hurducăind în gara Hackney Downs, ca şi când e gata-gata să ne zboare pe toţi şi să ne ducă în Anglia de Est cu el, iar ea începe:

— Oh, Doamne… Simon… Si-mhnnnn…

Rachel adoarme, iar eu mă ridic, lăsând un bilet, în care o anunţ că trebuie să lucrez de dimineaţă şi c-o s-o sun. Merg la cafeneaua de peste drum şi îmi iau un ceai, aşteptând-o să coboare. Mi se umezesc un pic ochii gândindu-mă la mutriţa ei dulce. Îmi imaginez că mă-ntorc la ea, poate cu nişte flori, ceva, că-mi deschid inima, jurându-i dragoste eternă, promiţându-i că-i voi face viaţa deosebită, că eu sunt prinţul călare pe-un cal alb. Asta e o fantezie atât a bărbaţilor, cât şi a femeilor. Dar doar atât. Un sentiment chinuitor de lipsă planează deasupra mea. E uşor să iubeşti sau să urăşti pe cineva în lipsa lui, pe cineva pe care nu-l cunoşti cu adevărat, iar eu sunt un expert la capitolu-ăsta. Problema cea mai mare e cu cealaltă parte.

Apoi, ca un poliţist în misiune de recunoaştere, o văd ieşind din clădire. Mişcările ei sunt dezordonate şi crispate, încercând să se orienteze, arătând ca un pui care a căzut din cuib: urâtă, şleampătă şi complet lipsită de graţie, o persoană complet diferită de bunoac-aia cu care, noaptea trecută, sub influenţa alcoolului, mi-am împărţit patul şi, pentru o clipă, viaţa. Mă-ntorc la paginile sportive din Sun.

— Cred că Anglia ar trebui să aibă un antrenor scoţian, îi strig lui Ivan, proprietarul turc. Ronnie pula mea Corbett sau aşa ceva.

— Ronnie Corbett, repetă Ivan zâmbind.

— Un muist de Jambo, îi spun, ducându-mi ceaiul fierbinte şi dulce spre buze.

Când mă întorc acasă, îmi dau seama că Rachel a lăsat în urmă o dâră din parfumul ei în debarau-asta păduchioasă, lucru care e ca un bun venit, şi un bilet, care nu e la fel.

Simon,

Îmi pare rău că nu te-am prins azi-dimineaţă.

Mi-ar plăcea să te mai văd.

Sună-mă.

Rachel. X

Oo. E-ntotdeauna o plăcere să părăseşti pe cineva când îţi spune că i-ar plăcea să te mai vadă, pentru că, inevitabil, va veni o vreme când o vei părăsi pentru că nu mai vrea să te vadă. Aşa e mult mai plăcut. Mototolesc biletul şi-l arunc la gunoi.

Chiar nu-i pot face loc lui Rachel în matricea mea. Când am început cu squatul Forest Gate din Londra, am hotărât s-ajung în vest: de la Fete din Essex şi Ovreice din Londra de Nord, la minunatele domnişoare² din Londra de Vest. Da’ ele ştiu cum merg lucrurile. În timp ce primele vor sex în schimbul unor tinichele, cele din mijloc îţi dau la schimb nevroze, iar ultimele te fut până vin vacile de la păscut, dar inelu’ de logodnă nu-i pentru tine, e promis lui Chuckie Bărbie-dublă. Pula mea, pizdele-astea feudale, corcituri între bogătani şi ţărănoi, întotdeauna au căsătorii aranjate. Aşa că am încetat să mai caut în Debrett’s şi m-am întors la Hampstead.

Acum, Tanya, care nu trece nici de primul nivel din sistemul meu de cerinţe, mă sună pe mobilu’ roşu, să-mi spună că vine la mine. Mă gândesc la faţ-aia albă ca ceara, care-a văzut în ultimii ani la fel de mult soare ca Nosferatu, la buzele ei groase şi băşicate, ca şi când cineva i-a greşit implanturile, la apariţia ei şleampătă şi la ochii-ăia de insectă. Curvele davaiste – astea unde pula mea se încadrează?

Lipesc un mersul trenurilor de la Great Eastern Railway de birou şi, până ajunge ea aici, totul e pus la punct. Îmi povesteşte cum căcăciosu-ăla de Matt Colville a dat-o afară din bar noaptea trecută. Ochii ei mari tânjesc după dava, nu după pulă. Îi spun că e o paraşută nerecunoscătoare, că i-am aranjat tot şi că ea preferă să-şi pună curul la bătaie pentru nişte praf sau o bilă decât să-şi exercite talentele în domeniul industriei de divertisment, undeva în Soho.

— Mă chinui atât de tare pentru tine, dar degeaba, spun eu, întrebându-mă de câte ori a mai auzit asta înainte de la părinţi, de la asistenţii sociali şi de la consilieri.

Ea ia drept bune peroraţiile mele, prăvălindu-se pe canapea, cu braţele pe lângă corp, uitându-se la mine ca şi când maxilarul i s-ar fi desprins de craniu, atârnându-i sub piele.

— Da’ m-a dat afară, mormăie ea, Colville. Futu-i, chiar m-a dat afar’.

— Nu-i de mirare, uită-te şi tu la tine. Pula mea, arăţi ca un Weedgie³. Aici suntem la Londra, tre’ să ai şi tu, pula mea, nişte standarde. Să fiu io singuru’ care crede-n standarde…?

— Îmi pare rău, Simon…

— E-n regulă, păpuşă, ciripesc eu, ridicând-o de pe canapea şi luând-o în braţe, minunându-mă de cât e de uşoară. Azi sunt un pic cu capsa pusă pentru c-am avut o săptămână tare-a dracului. Hai, vino şi-ntinde-te lângă mine…

O duc spre pat şi mă uit la ceasul de pe dulap: 12:15. O mângâi, privind cum spasmul îi cuprinde buzele, după care hainele cad una după alta, iar eu sunt pe ea şi în ea. Pula mea, pe faţa ei se citeşte disconfortul, iar io mă tot gândesc unde pula mea-i trenu-ăla?

12:21.

Futu-i să-i fut de tren, îmi bag pula în Căile Ferate Engleze sau cum i-o zice la căcatu-ăla privatizat… 12: 22, futu-le să le fut de muişti… ar cam trebui să fi ajuns deja…

— Eşti bestială, să ştii, chiar eşti mortală, o mint eu încurajator.

— Uhhhh… mormăie ea.

Pula mea, dacă asta-i tot ce poate să dea, mai bine ne-apucăm de făcut sendvişuri, că n-are nici un viitor în meseri-asta.

Scrâşnesc din dinţi şi mai rezist încă cinci minute nenorocite, până la 12: 27, când infectu-ăla de tren intră într-un sfârşit în gară, zgâlţâind din încheieturi toată şandramaua, iar ea începe să-mi strige dragoste eternă.

— Un final în forţă, îi explic eu.

Încerc să fac cu ea puţin antrenament în maniera Terry Venables⁴; să mă rezum la chestii elementare, să le-aduc aminte care sunt punctele lor forte. Stimulare pozitivă, fără strigăte şi fără să-mi pierd cumpătul.

— Dar avem nevoie de ceva mai multă dăruire. Îţi spun asta spre binele tău.

— Mersi, Simon, zâmbeşte ea, arătându-şi dinţii-ăia ciobiţi şi stricaţi.

— Acum trebuie să te trimit la plimbare, că am ceva afaceri.

Îi cam cade un pic faţa, dar îşi trage hainele pe ea, aproape dintr-o singură mişcare. Îi dau o bancnotă de zece pentru autobuz şi ţigări, iar ea-mi zice pa şi se cară.

După ce-a plecat, adun mormanul de pornoace gay pe care le-am luat ieri din Soho. Le îndes într-un plic pe care scriu adresa:

FRANCIS BEGBIE

PRIZONIERUL NR. 6892BK

HMP SAUGHTON

CORPUL PRINCIPAL SAUGHTON

EDINBURGH

SCOŢIA

De fiecare dată iau vreo câteva pentru vechiul meu tovarăş Begbie şi i le trimit prin poştă, de fiecare dată când mă întorc în Scoţia, ca să vadă ştampila poştală. Mă-ntreb pe cine pula mea dă vina, probabil că pe toţi cei din regiunea Lothian. Asta face parte din micul meu război împotriva oraşului natal.

Aplicând generos Gibbs SR, mă spăl pe dinţi, ca să-mi înlătur resturile soioase de Tanya din gură, apoi intru la duş, frecându-mă bine în zona genitală, ca să scap de rămăşiţele bolnave din găleata în care-am amestecat. Şi, culmea, telefonul începe să sune, şi, slăbiciunea mea e că nu pot niciodată să-l las să sune, iar robotul nu e pornit. Îmi pun un prosop pe mine şi răspund.

— Bună, Simon, băiete…

Îmi ia o secundă sau două să depistez posesorul vocii. E mătuşa Paula din Edinburgh.

1. Amestec de cocaină şi bicarbonat alimentar, care formează cristale ce pot fi prizate, dar, de cele mai multe ori, sunt fumate şi inhalate direct în plămâni.

2. Sloane Rangers, în original – expresie derivată de la Sloane Square (o piaţă din centrul Londrei) şi Lone Rangers (celebrii cowboy din Vestul sălbatic). Termenul se referă la o categorie de tinere din clasele de mijloc şi superioare, care îşi petrec timpul în zonele aristocratice ale Londrei, de obicei sunt prezenţe cuceritoare şi au o atitudine uşor snoabă. (Arhetipul domnişoarelor Sloane Rangers este Lady Diana, înainte de mariajul cu prinţul Charles.)

3. Termen de argou scoţian, care desemnează o persoană din Glasgow.

4. Manager britanic de fotbal şi fost jucător.