Anna Erelle, Dans la peau d’une djihadiste. Enquête au cœur des filières de recrutement de l’État islamique

© Editions Robert Laffont, Paris, 2015

© 2015 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5412-3

ISBN PDF: 978-973-46-5413-0

ISBN print: 978-973-46-5427-7

Foto copertă: © Alexis84/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Deoarece primeşte ameninţări, iar Statul Islamic a emis o fatwa împotriva ei, cerîndu-i moartea, jurnalista ANNA ERELLE nu-şi poate dezvălui adevărata identitate.

Lui Éric şi Noël
Lui Pauline şi Jérôme…

Numai printr-un gest voluntar de moderare a pasiunilor noastre, senină şi acceptată de noi, omenirea poate să se ridice deasupra curentului materialist care ţine lumea captivă. Chiar dacă războiul ne-ar cruţa de distrugere, viaţa noastră trebuie să se schimbe ca să nu piară din propria-i vină.

Aleksandr Soljeniţîn
Ultimatum pentru o schimbare profundă

Evenimentele descrise mai jos s-au petrecut în primăvara anului 2014, cu două luni înainte de cucerirea oraşului Mosul, al doilea ca mărime din Irak, de către Statul Islamic şi de autoproclamarea unui califat de către liderul lui, Abu Bakr al-Baghdadi.

— Ascultă-mă! Te iubesc cum n-am iubit pe nimeni niciodată. Nu mi te pot imagina nicio zi în plus departe de mine, în mijlocul viciului care te înconjoară. Te voi proteja. Voi alunga de lângă tine toţi demonii din lume. Când vei veni la mine, te vei minuna de acest rai. De ţara asta, pe care eu şi oamenii mei o vom reconstrui. Aici oamenii se iubesc şi se respectă. Formăm o mare familie în care ai deja locul tău; toată lumea te aşteaptă! Dacă ai şti ce fericite sunt femeile lângă noi! Înainte ele erau la fel ca tine. Rătăcite. Soţia unuia dintre prietenii mei ţi-a pregătit un program pentru când vei sosi. După ce vei termina cursurile de tragere, te va duce într-un magazin foarte frumos, singurul din ţară unde se vând stofe de calitate. Voi plăti totul pentru tine. Îţi vei crea mica ta lume împreună cu noile tale prietene. Cu câtă nerăbdare te aştept să vii! Mélodie, soţia mea! Grăbeşte-te, te aştept!

Mélodie priveşte cu ochi mari ecranul laptopului. Îl admiră pe acel bărbat, cu 18 ani mai mare decât ea. Nu l-a văzut decât pe Skype, dar îl iubeşte deja. Cu vocea ei firavă, cu inflexiuni copilăreşti încă, Mélodie murmură:

— Chiar mă iubeşti?

— Te iubesc pentru şi în faţa lui Allah. Eşti giuvaierul meu şi Statul Islamic e casa ta. Împreună ne vom înscrie numele în istorie clădind piatră cu piatră o lume mai bună, în care niciun kuffar¹ nu va avea dreptul să intre. Ţi-am găsit un apartament imens! Dacă vii cu prietene, îţi voi alege unul şi mai mare. Ziua, când voi fi la luptă, te vei ocupa de orfani şi de răniţi. Ne vom reîntâlni seara… Inshallah!2*

Mélodie se simte iubită. Se simte utilă. Căuta un sens în viaţă; l-a găsit.

1. „Necredincios”, în limba arabă.

2* Cu voia lui Allah! (n.tr.).

Paris, cu zece zile înainte

În acea seară de vineri, părăsesc contrariată una dintre redacţiile cu care colaborez. O înştiinţare oficială ajunsă la ziar interzicea apariţia unui articol pe care îl scrisesem despre o tânără jihadistă. Petrecusem două zile în Belgia împreună cu mama ei, Samira. Cu un an în urmă, fiica îi fugise în Siria după Tarik, bărbatul vieţii ei, fanatic devotat cauzei organizaţiei Statul Islamic, SI. Îndrăgostită la nebunie şi de o inconştienţă la fel de nebună, Leila¹ voia să trăiască lângă marea ei iubire. Samira îşi recăpătase speranţa când aflase despre moartea celui pe care era obligată să-l considere ginere. Un glonţ direct în inimă pusese capăt vieţii tânărului de 21 de ani. După moartea lui Tarik, Samira nu mai vedea niciun motiv ca fiica ei să-şi prelungească şederea într-o ţară dominată în mod tragic de război şi de sânge. Dar Leila rămăsese inflexibilă: aparţinea de acum înainte acelui pământ sacru şi avea de gând să-şi aşeze propria piatră la edificiu, luptând pentru crearea unui stat religios în Levant. Cu sau fără soţul ei. Tarik fusese emir², aşa că toţi se purtau bine cu văduva lui. Era tratată cu un profund respect. Astfel încât Leila îi întorsese întrebarea mamei sale:

— De ce ar trebui să mă întorc?

Presa locală prezentase întreaga poveste. O comparase pe tânăra jihadistă de 18 ani cu „văduva neagră”, figură celebră a terorismului internaţional şi soţia asasinului comandantului Masud³. Răspunsul Samirei nu se lăsase aşteptat, proporţional cu iubirea pentru fiica ei. Dar se înhăma la o provocare imensă. Nu trebuia doar s-o repatrieze pe Leila în Belgia, ci şi să le dovedească autorităţilor că fiica ei stătea în ţara cea mai periculoasă din lume în scop umanitar. Altfel, ar fi fost considerată o ameninţare pentru securitatea internă şi trimisă la închisoare şi poate chiar i s-ar fi interzis şederea în propria patrie.

Acesta a fost momentul în care drumul meu s-a intersectat cu cel al Samirei. Jurnalismul te poartă peste tot, uneori până la deznădejdea unei mame. Depăşită de situaţie, Samira a apelat la Dimitri Bontinck, fost militar în forţele speciale belgiene, devenit celebru pentru că a reuşit să-şi repatrieze fiul din Siria. Dimitri întruchipează speranţa pentru toate familiile europene care s-au trezit într-o dimineaţă în faţa acestei realităţi neaşteptate: în jihad poate să fie implicat şi un adolescent mai presus de orice bănuială, al lor. De atunci, Dimitri, foarte activ şi mai ales exaltat, îşi continuă misiunile sinucigaşe ca să salveze alţi adolescenţi sau, cel puţin, să descopere câteva informaţii concrete în măsură să le ajute familiile. Conştient de riscul la care era expusă Leila din cauza reputaţiei de „nouă văduvă neagră”, mi-a cerut să mă întâlnesc cu mama ei. Sunt jurnalistă, pasionată de geopolitică, dar departe de a fi expertă. În schimb, am nutrit întotdeauna un anumit interes pentru tot ceea ce are legătură cu comportamentele deviante. Nu are importanţă originea lor – religia, naţionalitatea sau mediul social –, sunt fascinată de fisura care a provocat virajul ucigător al acestor destine. Pot să fie drogurile, delincvenţa, marginalitatea… În acelaşi timp, m-au preocupat mult derapajele islamului radical din ultimii ani. De un an studiez în mod deosebit obiceiurile anumitor jihadişti europeni din Statul Islamic. Chiar dacă toate cazurile care se succedă seamănă între ele, încerc să înţeleg de fiecare dată ce rană i-a atins atât de profund ca să îmbrăţişeze această cauză, până într-acolo încât să renunţe la tot pentru a pleca să omoare şi să sfideze moartea.

În acea perioadă, eu şi Dimitri scriam o carte despre cele nouă luni de oroare prin care trecuse în căutarea fiului său. Băteam la uşa multor familii europene confruntate cu acelaşi calvar. Eu încercam să am cât mai multe întâlniri de felul acesta. Cu toate că înţeleg foarte bine impactul propagandei online asupra acestor noi soldaţi ai Domnului, tot nu-mi explic trecerea la acţiune. Să renunţi la tot? La trecut, la părinţi? În câteva săptămâni, să ştergi din viaţa ta o întreagă existenţă, cu convingerea că nu trebuie să te mai întorci niciodată. Când păşesc prin camerele lor, pe care tatăl şi mama le-au lăsat în general aşa cum fuseseră, sângele îmi îngheaţă. Pătrund într-o intimitate care nu este a mea în aceste încăperi devenite sanctuarul unei vieţi uitate. Ca şi cum obiectele lor de adolescenţi ar fi ultima dovadă a existenţei lor. Cea a Leilei pare încremenită, captiva unei epoci trecute. Fotografii din viaţa ei „normală” sunt aşezate aproape peste tot. O pot vedea în tricou, machiată, la prieteni, la cafenea. Imagini vechi, foarte îndepărtate de noua Leila în burka completă şi cu un kalaşnikov în braţe. După ce am ascultat-o îndelung pe Samira, îmi continui ancheta, care confirmă unele dintre spusele ei, şi scriu un articol. Încă unul pe această temă care se banalizează dramatic în ultimele luni. Dar nu va apărea. Leila s-a înfuriat cumplit când mama sa a anunţat-o despre discuţia noastră. A ameninţat-o că va rupe legătura cu ea: „Dacă vorbeşti despre mine cu presa, nu numai că n-am să mă întorc, dar n-o să mai ştii nimic niciodată despre mine. N-o să ştii dacă trăiesc sau am murit”, mi-a adus la cunoştinţă Samira plângând, cuprinsă de panică. Dacă problema e prezentată din această perspectivă, nu mai am ce face. În principiu, aş putea totuşi să fac să apară articolul: cazul e public şi mediatizat pe larg în Belgia. Dar la ce bun? Plouă trist cu asemenea poveşti în fiecare săptămână. Cunosc hotărârea acestor tineri care cred că au îmbrăţişat credinţa. Sunt bătuţi toată ziua la cap să-şi uite familia de „păgâni” şi să-şi deschidă braţele pentru noii lor fraţi. Pe drumul acestei căutări spirituale, „necredincioşii”, chiar dacă se numesc tata sau mama, nu mai sunt în ochii lor decât obstacole.

Nu e de vină Leila, care crede în mod sincer că-şi protejează mama dictându-i cum să se poarte. Singură acasă, mă enervez din cauza metodelor de propagandă folosite de brigăzile islamiste. Caut pe YouTube filmuleţe cu Tarik viu, înghiţind o mulţime de filme de propagandă. Când limba folosită nu e nici franceza, nici engleza, opresc sonorul. Sunt sătulă de cântecele acelea care, e adevărat, ţi se urcă la cap şi te îndobitocesc. Sunt totuşi mai suportabile decât imaginile cu torturi şi cadavre calcinate la soare. Rătăcesc în meandrele reţelelor francofone ale acestor mujahedini şi sunt la fel de stupefiată de contrastul dintre sunet şi imagine. Râsetele juvenile care însoţesc imaginile de o oroare insuportabilă sporesc insuportabilul. De aproape un an văd cum ia amploare acest fenomen. Mulţi adolescenţi au un al doilea cont de Facebook, sub o identitate falsă. Trăiesc într-un mod ireproşabil împreună cu familia, dar, după ce rămân singuri în camera lor, îşi iau zborul în această lume virtuală, acum a lor, pe care o cred reală. Unii, fără să-şi dea seama de impactul şi gravitatea mesajelor pe care le schimbă între ei, îndeamnă la asasinat. Alţii cheamă la jihad. Fetele schimbă multe linkuri despre copiii din Gaza, unde se expun îndeosebi suferinţele celor mai mici. Pseudonimele în spatele cărora se ascund încep toate cu Umm, „mama” în arabă.

Reţelele de socializare conţin informaţii preţioase dacă ştii unde să cauţi. În acest scop, ca mulţi alţi jurnalişti, am şi eu un cont fictiv, creat acum câţiva ani. Îl folosesc ca să observ anumite fenomene de actualitate. Comunic în general foarte puţin sau foarte scurt cu vreo sută de „prieteni” internauţi cam din toată lumea, care formează lista mea. Pe acest al doilea cont, mă numesc Mélodie. Abonaţii paginii mele nu se prezintă nici ei cu adevăratele identităţi. Iar când se cred anonimi, acest avatar dezvăluie multe despre obiceiurile lor şi despre atracţia crescândă exercitată asupra acestor tineri de propaganda islamistă. Observ ore în şir uşurinţa cu care îşi expun public şi liber planurile macabre sau pur şi simplu delirante. Bineînţeles, toate acestea contribuie la sporirea prozelitismului. Din fericire, nu toţi adolescenţii care îndeamnă la crimă sunt asasini în devenire. Pentru unii, Jihad 2.0 este doar o modă. Pentru alţii reprezintă însă prima etapă a radicalizării lor.

Măcinată de frustrarea de a nu-mi putea publica articolul cu povestea Leilei şi Samirei, îmi petrec această seară de vineri din luna aprilie tolănită pe canapea, trecând de la un cont la altul. Deodată, rămân lipită de un film cu un jihadist francez care pare să aibă vreo 35 de ani. Ai zice că e o parodie proastă a emisiunii satirice Guignols de l’info. Zâmbesc. Totuşi e de plâns. Nu sunt mândră de mine, dar trebuie să vedeţi scena: e absurdă. Numitul Abu Bilel, în ţinută militară, face pentru fanii lui „inventarul” propriei maşini 4×4. Pretinde că se află în Siria. Decorul din jurul lui, un adevărat no man’s land, tinde să-i confirme spusele. Îşi agită mândru emiţătorul radio provenit direct din anii 1970. Îl foloseşte ca să comunice cu ceilalţi combatanţi când reţelele telefonice nu funcţionează. Chiar dacă în realitate mai mult pârâie decât alertează. În partea din spate a maşinii, vesta antiglonţ stă alături de unul dintre pistoalele-mitralieră, un Uzi, arma istorică a armatei israeliene. Le scoate pe rând la iveală pe următoarele, între care „un M16 furat de la un puşcaş marin în Irak”… Izbucnesc în râs. Voi afla mai târziu că este cât se poate de plauzibil. Aşa cum voi înţelege că Abu Bilel nu este chiar atât de prost pe cât pare. Şi, mai ales, că a participat la jihaduri cam peste tot în lume în ultimii cincisprezece ani. Dar n-am ajuns încă acolo. Pentru moment, beligerantul îşi continuă demonstraţia dezvăluind cu mândrie conţinutul torpedoului. Un teanc mare de lire siriene, bomboane, un cuţit. În fine, îşi scoate ochelarii Ray-Ban cu lentile-oglindă şi lasă să i se întrezărească ochii negri, subliniaţi cu o dungă de creion închis la culoare. Ştiu că este o tehnică de război afgană care împiedică lăcrimarea din cauza fumului. Totuşi, un terorist machiat cum m-aş putea machia eu surprinde, ca să nu zic altceva. Abi Bilel vorbeşte perfect franceza, cu un foarte uşor accent, pe care îl ghicesc a fi algerian. Afişează un zâmbet larg şi o expresie de satisfacţie. Ba chiar de încântare atunci când cheamă pe oricine vrea să i se alăture ca să înfăptuiască hijra⁴!

Dau share postării lui video. Sunt foarte discretă pe acest profil pe care îl utilizez, dar uneori trebuie să-mi imit semenii internauţi ca să-mi fac un loc în lumea lor. Nu recomand nimic. Nu incit. Mă limitez să postez din când în când linkuri la articole care relatează despre loviturile date de armata lui Bashar al-Assad sau filmuleţe ca acesta. Fotografia mea de profil este o imagine animată a prinţesei Jasmine din filmul lui Walt Disney. Drept cover, am downloadat un slogan de propagandă care circulă cam peste tot: „Ţi se va plăti cu aceeaşi monedă”. Oraşul în care locuiesc se schimbă în funcţie de reportajele mele, dacă am nevoie. În acest moment, e vorba de Toulouse. Trebuie să spun că, în ultimii cinci ani, am făcut aici multe anchete. Începând cu cazul Mohammed Merah, în 2012. Cartierul Les Izards, de la periferia de nord-est a „oraşului roz”, este o sursă inepuizabilă de informaţii. E unul dintre cartierele unde a locuit Merah, dar şi o placă turnantă importantă a traficului de shit5*.

Numai că mă aflu la Paris, cu coada-ntre picioare. Mi-am pierdut speranţa că voi găsi o manieră aprofundată de a prezenta aceste cazuri de plecare în Siria. Bănuiesc că cititorul este suprasaturat de atâtea informaţii, de atâtea cazuri care par în mod atât de trist asemănătoare unele cu altele. În plus, situaţia de coşmar din ţară face ca lucrurile să fie greu de analizat. În fiecare săptămână, cu redactorii-şefi cu care lucrez, luăm în considerare unghiuri diferite ca să ajungem la aceeaşi constatare: nu are importanţă de unde vine candidatul la jihad, mediul social, religia sau anturajul lui, el se întoarce spre religie când eşecul sau deprimarea îi umplu paharul, se radicalizează, apoi pleacă în Siria ca să se alăture uneia dintre numeroasele brigăzi islamiste care proliferează în această ţară. Da, numai că, tot lucrând pe aceste subiecte, m-am ataşat de unele familii şi de povestea copilului lor, pe care nu-l cunosc şi pe care n-am să-l cunosc probabil niciodată. Fără să-i mai pun la socoteală pe adolescenţii pe care i-am întâlnit mai demult, cu ocazia unor reportaje. Astăzi, când îi revăd, îmi mărturisesc că vor să plece acolo. „Acolo?” Dar ce altceva înseamnă pentru voi acolo, le tot repet, decât a provoca moarte şi a deveni carne de tun? Primesc întotdeauna aproape acelaşi răspuns: „Tu nu poţi să înţelegi, Anna. Tu gândeşti cu capul, noi cu inima…”. Mă străduiesc din toate puterile. Încerc comparaţii riscante despre „istoria care se repetă”. Germania, ţară atât de bogată în cultură, căzută în mâinile lui Hitler în secolul trecut. Apoi, explicaţia simplistă şi maniheistă a lumii livrată prin prisma comunismului. În fine, în anii 1970, o generaţie de intelectuali susţinând cu îndârjire gândirea lui Mao, declarând că toate adevărurile emanau din Cărticica Roşie. Dar referinţele pe care le invoc nu au nicio importanţă, sunt luată frumuşel peste picior din partea cealaltă a laptopului, explicându-mi-se că roşul şi verdele sunt culori foarte diferite. Nu mă refeream totuşi la Coran, care nu are nicio legătură cu ideologia fanatică.

Profesia de jurnalist în 2014 nu mai are nimic prestigios în opinia oamenilor. Când mai ai şi preferinţe pentru „societal”, înseamnă că-ţi iubeşti cu adevărat meseria. Dacă aş găsi modul în care să prezint acest subiect altfel decât sub forma unei succesiuni de cazuri similare! Aş vrea să înţeleg toate resorturile acestui „jihad internautic”, cercetând suficient de mult timp ca să ajung la rădăcinile acestui flagel care macină din ce în ce mai mult familiile, indiferent de originile lor religioase. Să analizez minuţios, aici, felul în care adolescenţii se lasă prinşi în capcana acestei propagande şi, acolo, fisura din fiinţa acelor soldaţi gata să tortureze, să fure, să violeze, să ucidă şi să omoare ziua, apoi, lipiţi de computer, seara, să-şi laude „faptele de vitejie” cu maturitatea unor adolescenţi puberi hrăniţi cu jocuri video.

Cam aici am ajuns cu întrebările, între descurajare şi refuzul de a renunţa, când laptopul îmi semnalează că „Mélodie” a primit trei mesaje unul după altul de la un anume… Abu Bilel. Situaţia e suprarealistă. E ora 22:00, vineri, o seară de primăvară, stau pe canapea în apartamentul meu cu două camere din Paris şi, când mă întreb cum să-mi continui investigaţiile despre acest subiect, îmi scrie un terorist francez din Siria. Nu-mi găsesc cuvintele. În acest moment, singurul lucru de care sunt sigură este că nu-mi imaginam să-mi încep astfel weekendul.

1. Numele a fost schimbat.

2. Titlu de nobleţe folosit în întreaga lume musulmană. Statul Islamic, care este o organizaţie teroristă foarte ierarhizată, le acordă grade credincioşilor. Un emir şi-a câştigat în general titlul prin hotărâre, forţă sau credinţa pe care o propovăduieşte în ciuda tuturor obstacolelor. Este unul dintre titlurile onorifice cele mai prestigioase din cadrul organizaţiei.

3. Erou al luptei contra ocupaţiei sovietice din Afganistan, Masud ar fi putut prelua conducerea coaliţiei antitalibani dacă n-ar fi fost asasinat pe 9 septembrie 2001, cu două zile înainte de atentatele de la World Trade Center.

4. Părăsirea pământului necredincioşilor (kufr, în arabă) pentru o ţară islamistă.

5* Haşiş (n.tr.).

În aceeaşi seară

„Salam aleikum, sora mea, văd că ai urmărit înregistrarea mea video, s-a răspândit în toată lumea. E nemaipomenit! Eşti musulmană?”

„Ce părere ai despre mujahedini?”

„Şi ultima întrebare: ai de gând să vii în Siria?”

Ăsta merge drept la ţintă! Nu ştiu ce să fac. Stau ca pe ace dacă să-i răspund, înţelegând instantaneu că a vorbi cu acest jihadist este poate o şansă unică să ajung la o sursă de informaţii. Când te prezinţi ca jurnalist, e greu să primeşti răspunsuri sincere, fără „formatare”. Nu contează, interlocutorul meu nu ştie cine sunt. Nu mă deranjează absolut deloc să cer o informaţie de pe acest cont în cadrul unui reportaj. Totuşi, eventualitatea de a începe un schimb de mesaje cu cineva care nu ştie cine sunt îmi pune o problemă de etică. Reflectez cinci minute. Cât să mă întreb care este etica lui… şi răspund:

„Maleikum salam. Nu mă gândeam c-o să-mi vorbească un jihadist. LMAO1*. N-ai altceva de făcut? N-am păreri definitive despre combatanţi, şi pe urmă depinde care”.

Mai scriu că sunt convertită la islam, fără alte detalii. Fac intenţionat greşeli de ortografie şi folosesc la maximum un limbaj „adolescentin”, plin de LMAO, ROFL2* şi LOL3*, cu care le e presărată corespondenţa. Îi aştept răspunsul cu un gol în stomac. Nu de teamă, ci pentru că nu-mi vine să cred, mi se pare prea exagerat ca să fie adevărat. Am luat deja interviuri unor mujahedini, dar aceştia nu aveau mai mult de 20 de ani şi discursurile lor nu făceau altceva decât să reia discul zgâriat al propagandei oficiale. Aşteptând, navighez pe alte pagini. După nici trei minute, laptopul îmi semnalează sosirea unui nou mesaj.

„Ba da, cum să nu, am o grămadă de lucruri de făcut! Dar acum la mine e ora 23 şi luptele s-au terminat. Ai dat share la filmuleţul meu şi poate vrei să-mi pui întrebări… Pot să-ţi spun tot ce se întâmplă în Siria, singura şi unica realitate: cea a lui Allah. Ca să vorbim, ar fi mai practic să avem Skype. Ţi-l dau pe-al meu.”

Bilel e direct şi… directiv. Nici nu poate fi vorba să am un Skype cu el! Îi blochez propunerea, o să mai vorbim altă dată. Mélodie nu poate să facă asta. Abu Bilel înţelege, nu vrea sub nicio formă s-o deranjeze. Mâine, când ea o să vrea, o să fie la dispoziţia ei.

„Mâine?”, întreb uimită. „O să ai iar aşa de uşor acces la internet?”

„Păi, da, o să fiu aici. Ţi-am spus.”

Apoi, după un minut:

„Zici că eşti convertită… Pregăteşte-ţi hijra, mă ocup eu de tine, Mélodie.”

După Skype, hijra! Individul nu-şi pierde nici capul, nici timpul! De la primul contact, de la primele rânduri schimbate, îi cere unei tinere despre care nu ştie altceva decât că e convertită să vină la el, în ţara cea mai însângerată de pe planetă. O pofteşte fără ruşine să şteargă cu buretele trecutul şi ţara ei, să-şi părăsească familia. Exceptând cazul în care, poate, ar vrea şi ai ei să se alăture cauzei lui sfinte. Să renască în altă parte şi să aştepte ca Dumnezeu să-şi deschidă porţile… După ce-mi revin din surpriză, sunt cuprinsă de sentimente amestecate. Nu reuşesc să le desluşesc, dar sunt sigură că dezgustul este mai puternic decât toate celelalte. Bilel vânează victime fragile şi, când acestea muşcă momeala, el, ca şi semenii lui din SI, încearcă din toate puterile să le „reformateze”, cum ai şterge un hard disk înainte de a înregistra pe el date noi. Procedeul, tipul de pradă pe care o abordează, toate astea mă scot din sărite. E atât de uşor, atât de nedrept să atragi o fată ca Mélodie! Cunosc o mulţime de puştoaice asemenea ei. N-au avut acces la o educaţie temeinică, nici la o anumită formă de cultură. Cred zvonurile propagate pentru că nu au pe nimeni care să le îndrume. La fel e şi în cazul băieţilor. În clipa asta sunt atât de furioasă, încât îmi vine să-l strâng de gât.

Oare la ce mă înham? Presimt că totul va merge mai departe. Dar nu-mi imaginez o secundă că, şase luni mai târziu, când scriu această carte, Abu Bilel va continua să aibă consecinţe profunde asupra vieţii mele. Deocamdată, abia încep să-mi spun că, dacă vreau să mă folosesc de acest terorist pentru a culege informaţii, trebuie s-o fac pe Mélodie să existe cu adevărat. Trebuie să-i fabric, ca în cazurile de spionaj, „o legendă” şi să-i rezerv poate un sfârşit de jertfă. S-o fac să treacă de cealaltă parte a oglinzii. S-o fac să semene câte puţin cu fiecare dintre tinerii înhăţaţi de jihad care m-au marcat, un amestec din fraţii Bons, Norah, Clara, Leila, Élodie, Karim şi prietenul lui cel mai bun. Familiile lor sunt obligate să se ducă la frontiera turco-siriană ca să obţină dovezi că sunt în viaţă. De cele mai multe ori, se întorc fără să fi aflat nimic. Dacă Mélodie începe o corespondenţă cu acest bărbat, care nu-mi pare a fi un începător, având în vedere vârsta lui, poate îmi va furniza câteva informaţii utile. Cine nu se străduieşte nu primeşte. Şi apoi, am prea multe întrebări. Răspunsurile, dacă le găsesc, vor fi foarte valoroase pentru viitoarele mele subiecte. Fac acest demers în manieră antropologică. Între timp, acum, vreau în primul rând să nu mă mai gândesc la Abu Bilel.

Îl aştept pe iubitul meu. Îl sun ca să-i spun că prefer să petrec noaptea la el. Nu-i suflu o vorbă despre Abu Bilel. În seara asta vreau pur şi simplu să dormim împreună.

1* Mor de râs (Laughing My Ass Off – engl.) (n.tr.).

2* Mă tăvălesc de râs (Rolling On the Floor Laughing – engl.) (n.tr.).

3* Râd în hohote (Laughing Out Loud – engl.) (n.tr.).