Dragomán György, A fehér király

Copyright © 2007 by György Dragomán

All rights reserved

© 2008, 2017 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6882-3

ISBN PDF: 978-973-46-6883-0

ISBN print: 978-973-46-6708-6

Pe copertă: © Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GYÖRGY DRAGOMÁN este unul dintre cei mai apreciaţi şi mai traduşi scriitori maghiari contemporani. Născut în 1973 la Tîrgu Mureş, viitorul prozator s-a stabilit în 1988 în Ungaria, împreună cu familia. A studiat filosofia şi literatura engleză la ELTE, în Budapesta, şi a lucrat la o teză de doctorat despre proza lui Samuel Beckett, traducînd în acelaşi timp din operele lui Beckett, James Joyce, Ian McEwan, Irvine Welsh. Dragomán a debutat în 2002 cu volumul A pusztítás könyve (Cartea desfacerii), care a primit premiul Bródy, urmat în 2003 de piesa de teatru Nihil şi în 2005 de romanul A fehér király (Regele alb), care a fost distins în Ungaria cu premiile Tibor Déry şi Sándor Márai şi a fost tradus în peste treizeci de limbi, în prezent existînd şi un proiect de ecranizare a cărţii în Marea Britanie. În 2011 lui György Dragomán i se acordă premiul literar Jan Michalski pentru acelaşi roman. În 2014 prozatorul publică romanul Máglya (Rugul, Polirom, 2015), care se bucură de un succes instantaneu în Ungaria şi este preluat de edituri din Statele Unite, Olanda, Germania, confirmînd valoarea unui autor cu o viziune şi un stil ce au cucerit deja un public larg.

Mamei mele

Lalele

Seara, mi-am vîrît ceasul deşteptător sub pernă, ca să-l aud numai eu, iar mama să nu se trezească, dar ceasul nici nu apucase bine să sune şi eu eram deja treaz, atît de bine mă pregătisem pentru surpriză. Mi-am luat de pe birou lanterna chinezească, nichelată, am scos deşteptătorul de sub pernă, l-am luminat cu lanterna, arăta cinci fără un sfert, i-am apăsat butonul să nu sune, apoi am luat de pe spătarul scaunului hainele pregătite de cu seară şi m-am îmbrăcat repede, cu mare grijă să nu fac nici cel mai mic zgomot. Cînd mi-am pus pantalonii, am lovit din greşeală scaunul care, din fericire, nu s-a răsturnat, s-a ciocnit doar de colţul mesei, am deschis cu mari precauţii uşa camerei, cu toate că ştiam că n-o să scîrţîie, pentru că unsesem bine balamalele cu o zi înainte. M-am apropiat de scrin, am deschis încetişor sertarul mijlociu, am scos foarfeca cea mare cu care mama obişnuia să mă tundă, apoi am descuiat yala uşii de la intrare şi am ieşit pîş-pîş, pînă la primele trepte nu am alergat deloc, doar după aceea am tulit-o repede pe scări în jos. Cînd am ajuns în faţa blocului, eram încălzit de-a binelea, am luat-o aşa spre părculeţ fiindcă acolo, lîngă cişmea, în stratul de flori, creşteau cele mai frumoase lalele din oraş.

Eram fără tata de mai mult de jumătate de an, deşi era vorba că pleacă doar pentru o săptămînă, la mare, într-o staţiune de cercetări, cu o misiune foarte urgentă, cînd şi-a luat rămas-bun de la mine mi-a spus cît de rău îi pare că nu mă poate lua cu el, pentru că marea, toamna tîrziu, e o privelişte de neuitat: mult mai furioasă decît vara, valurile sînt uriaşe, galbene, cît vezi cu ochii e numai spumă albă, dar n-are a face, promite că după ce se întoarce o să mă ducă şi pe mine, nici nu înţelege cum se face că, pînă la zece ani, nu văzusem încă marea, dar nu-i nimic, o să recuperăm noi şi asta, pe lîngă toate celelalte cîte le mai avem de recuperat, nu-i nici o grabă, o s-avem timp berechet pentru toate, doar avem toată viaţa înainte, ăsta era dictonul lui preferat, iar eu nu pricepusem niciodată ce vrea să-nsemne asta cu adevărat, iar apoi, cînd nu s-a mai întors, m-am gîndit de multe ori la asta şi mi-am adus aminte şi de bun-rămasul nostru, cînd l-am văzut pentru ultima oară, colegii lui veniseră să-l ia cu o dubă cenuşie, ajunsesem acasă de la şcoală chiar cînd erau pe punctul s-o ia din loc, dacă nu s-ar fi amînat ultima oră, ştiinţele naturale, nici nu i-aş mai fi întîlnit, tocmai urcau în furgonetă cînd am ajuns, erau foarte grăbiţi, colegii tatei nici n-au vrut să-l lase să stea de vorbă cu mine, dar tata, foarte dur, le-a spus să nu facă aşa ceva, doar au şi ei copii şi ştiu cum e, ce mai contează cinci minute, şi atunci unul dintre colegii lui, un bărbat înalt, cărunt, în costum gri, a ridicat din umeri şi a zis că fie, cinci minute chiar nu mai contează, şi atunci tata a venit la mine, s-a oprit în faţa mea, dar nu m-a mîngîiat, nici nu m-a îmbrăţişat, îşi strîngea sacoul la piept cu ambele mîini, spunîndu-mi chestia aia cu marea, că e nevoie urgentă de el în acel institut de cercetări, va rămîne acolo o săptămînă, dacă situaţia e foarte gravă, atunci ceva mai mult, pînă se vor lămuri lucrurile, şi mi-a mai povestit cîte ceva despre mare, dar atunci colegul ăla înalt şi cărunt a venit la noi, şi-a pus mîna pe umărul tatei şi a zis, haideţi, domnu’ doctor, au trecut cele cinci minute, acum trebuie să plecăm, întîrziem la avion, şi atunci tata s-a aplecat, m-a pupat pe frunte, dar de îmbrăţişat tot nu m-a îmbrăţişat, şi mi-a spus să am grijă de mama, să fiu băiat cuminte, că eu rămîn bărbatul, stîlpul casei, şi să-mi dau silinţa, iar eu am zis că bine, o să fiu cuminte, dar să-şi poarte şi el de grijă, atunci colegul lui s-a uitat la mine, nu-ţi fie teamă, băiete, a spus, o să avem noi grijă de domnu’ doctor şi mi-a făcut cu ochiul, apoi a deschis portiera dubei şi l-a ajutat pe tata să se aşeze, între timp şoferul a pornit motorul şi, abia trîntită portiera-n urma tatei, au şi demarat, iar eu mi-am luat ghiozdanul, am făcut stînga-mprejur, îndreptîndu-mă spre casa scărilor, făcusem rost de un nou înaintaş pentru echipa mea de fotbal cu nasturi şi eram curios dacă alunecă la fel de bine pe muşama ca pe carton, n-am rămas acolo să-i fac cu mîna şi nici nu m-am uitat în urma dubei, aşteptînd să dispară după colţ. Îmi aduc limpede aminte de faţa tatei, era neras, mirosea puternic a tutun, părea foarte-foarte obosit, şi zîmbetul îi era strîmb, deşi m-am gîndit mult, nu cred că bănuia dinainte că nu va mai putea veni acasă, peste o săptămînă am primit o scrisoare de la el, zicea că situaţia e mult mai gravă decît s-ar fi aşteptat, din păcate nu poate intra în detalii din motive de securitate, şi că mai trebuie să rămînă acolo o vreme, dacă totul merge bine, peste cîteva săptămîni va primi o zi, două, de concediu – dar deocamdată e nevoie de el în permanenţă. A mai trimis, de-atunci, cîteva scrisori, cam la trei-patru săptămîni o dată, în fiecare zicea că va veni curînd, dar n-a putut veni nici măcar de Crăciun, l-am aşteptat degeaba şi de Revelion, şi se făcuse de-acum aprilie, nici scrisori nu mai primeam şi am început să cred că, de fapt, tata fugise în străinătate ca tatăl unui coleg de clasă, Egon, care a trecut Dunărea înot în Iugoslavia şi de-acolo a plecat în Vest, dar de atunci nu mai primiseră nici o veste de la el şi nici nu ştiau dacă mai e în viaţă.

Am luat-o prin spatele blocurilor, pentru că nu voiam să mă-ntîlnesc cu nimeni, n-aş fi vrut să mă întrebe cineva unde am pornit-o aşa, în zorii zilei. La cişmea, spre norocul meu, nu era picior de om, aşa că am sărit peste lanţ, în stratul de flori, printre lalele, am scos foarfeca şi am început să tai florile, le-am tăiat de jos de tot, la nici un deget de pămînt, bunica mi-a spus odată că ţin cu atît mai mult, cu cît le tai mai de jos, cel mai bine e să le tai cu frunze cu tot, la început aveam de gînd să tai doar douăşcinci de fire, dar undeva, pe la cinşpe, am încurcat numărătoarea, am continuat să le tai aşa, într-o doară, una după alta, paltonul mi s-a muiat de rouă, la fel şi pantalonii, dar nici că mi-a păsat, m-am gîndit la tata, că şi el, probabil, făcea la fel în fiecare an, tăind la fel, în fiecare primăvară, lalele, mama mi-a povestit de foarte multe ori că tata i-a cerut mîna cu lalele-n mînă şi-i făcuse curte oferindu-i tot buchete de lalele, la fel şi la aniversările căsătoriei lor, de fiecare dată, pe 17 aprilie, o surprindea cu buchete imense, dimineaţa, cînd mama se trezea, o aşteptau florile pe masa din bucătărie, şi eu ştiam că asta de acum ar fi a cincisprezecea lor aniversare şi am vrut ca mama să primească un buchet mare de tot, ca niciodată pînă acum.

Atît de multe am tăiat, că abia le mai puteam ţine, buchetul îmi tot aluneca din mînă, le-am aşezat deci lîngă mine, pe jos, am scuturat foarfeca de rouă şi am continuat să tai, unul după altul, lujerii, gîndindu-mă între timp la tata, în mod sigur îi tăiase şi el cu aceeaşi foarfecă, mi-am privit mîinile, încercînd în zadar să mi le imaginez pe-ale tatei, le vedeam tot pe ale mele, albe şi subţiratice, degetele trecute prin urechea de metal tocit a foarfecii, şi atunci, deodată, un bătrîn a strigat la mine că ce fac eu acolo, cum îmi permit să tai florile numai aşa, pur şi simplu, şi că o să cheme miliţia, iar eu voi ajunge la şcoala de corecţie, unde mi-e locul, m-am uitat la el, din fericire nu era o cunoştinţă, aşa că i-am strigat să-şi ţină gura, să furi flori nu e un păcat, apoi mi-am băgat foarfeca în buzunar şi cu mîinile amîndouă am adunat mănunchiul de lalele, au mai rămas pe jos cîteva fire, sărind în afara stratului de flori îl mai auzeam cum strigă după mine, să-mi fie ruşine că mai fac şi gură, dar nu-i nimic, mi-a notat el numărul matricol, nici măcar nu m-am sinchisit să mă uit înapoi, ştiam că nu putuse să-l noteze pentru că dinadins îmbrăcasem paltonul fără numărul matricol de pe mînecă, şi am alergat spre casă, cu florile în braţe, avînd grijă să nu se rupă, corolele se loveau între ele, atingîndu-mi din cînd în cînd obrazul, frunzele late foşneau şi mirosea ca atunci cînd se coseşte iarba, numai că mult mai tare.

Ajungînd la etajul patru, m-am oprit în faţa uşii şi m-am aplecat, aşezînd cu grijă florile pe preş, am deschis uşa tiptil şi, păşind peste ele, am rămas nemişcat, cu urechile ciulite, în întunericul din antreu. Mama nu se trezise încă, le-am dus deci direct în bucătărie, le-am aşezat pe masă, am scos din cămară, de sub raft, cel mai mare borcan de murături, l-am cărat la robinet şi l-am umplut cu apă, aşezîndu-l apoi în mijlocul mesei, am pus florile în el, erau atît de multe, încît n-au încăput toate, au mai rămas vreo zece fire pe dinafară, pe alea le-am pus în chiuvetă, apoi m-am dus din nou la masă şi am încercat, cît am putut, să le aranjez sub formă de buchet, dar nu prea mi-a ieşit, din cauza frunzelor multe, florile stăteau anapoda, unele fire erau prea scurte, altele prea lungi, mi-am dat seama că va trebui să le tai la aceeaşi lungime dacă vreau ca buchetul să arate cumva, şi atunci mi-a venit în minte că dacă aş lua din cămară ligheanul ăl mare, în el ar încăpea toate florile şi poate nici cozile n-ar mai trebui tăiate, m-am dus deci din nou în cămară şi am luat ligheanul de sub raft, şi atunci am auzit uşa bucătăriei deschizîndu-se şi pe mama întrebînd, e cineva aici, ea nu mă putea vedea de uşa de la cămară, dar eu, prin crăpătura uşii, am văzut-o cum stătea acolo, desculţă, în cămaşa ei de noapte albă şi lungă şi i-am văzut chipul, cînd a dat cu ochii de lalele s-a făcut albă ca varul, sprijinindu-se de tocul uşii de la bucătărie, gura i s-a deschis, credeam că va zîmbi, dar faţa-i era de parcă ar fi vrut să ţipe sau să urle sau de parcă ar fi fost foarte furioasă sau foarte îndurerată, rînjea, ochii i se îngustaseră, am auzit-o răsuflînd din greu, şi atunci, plimbîndu-şi încet privirea prin încăpere, a observat uşa deschisă de la cămară, s-a desprins de tocul uşii de la bucătărie şi, dîndu-şi la o parte părul căzut peste faţă, a întrebat suspinînd, tu eşti, copile, iar eu n-am zis nimic, am ieşit de după uşa cămării şi m-am oprit lîngă masă, spunînd că am vrut să-i fac o surpriză şi că o rog frumos să nu se supere, n-am vrut să fac nimic rău, am făcut-o numai fiindcă tata mă rugase să fiu eu bărbatul în casă cît timp el e plecat, şi atunci am văzut că mama se străduieşte să zîmbească, dar i se vedea după ochi că este foarte tristă, şi a spus că nu e supărată, vocea îi era aspră şi groasă, nu e supărată şi-mi mulţumeşte foarte mult şi, spunînd asta, a venit la mine şi m-a îmbrăţişat, dar nu ca de obicei, ci mult mai strîns, aşa ca atunci cînd fusesem odată bolnav, şi am îmbrăţişat-o şi eu simţind, prin haină şi prin cămaşa ei de noapte, cît de tare îi bate inima şi mi-am adus aminte de lalele şi cum stăteam îngenuncheat în parc, tăind lalea după lalea, mama mă strîngea în braţe cu putere, eu am făcut la fel, nările îmi erau încă pline de acel miros puternic, de verde, de iarbă, mama tremura, ştiam că e gata să plîngă şi mai ştiam că am să plîng şi eu, deşi n-aş fi vrut, nu puteam să-i dau drumul, ci doar s-o strîng mai departe în braţe, aş fi vrut să-i spun să nu mai fie tristă, că nu-i nici o problemă, dar nu puteam să scot o vorbă, nu puteam nici să deschid gura, şi atunci, pe neaşteptate, soneria de la intrare a început să ţîrîie lung şi insistent, cineva apăsa puternic butonul, o dată, de două, de trei ori, şi atunci am simţit cum mama îmi dă drumul, trupul i se răcise pe de-a-ntregul, şi atunci i-am dat şi eu drumul, spunîndu-i să aştepte pînă mă duc să văd cine e la uşă.

Cînd am ajuns la uşă, eram sigur că e miliţia, poate că totuşi omul din parc mă recunoscuse şi acum veneau să mă umfle pentru că atentasem la avutul obştesc culegînd lalele, şi atunci m-am gîndit că n-ar trebui să deschid, dar soneria suna întruna, cu un ţîrîit strident, se auzeau şi bătăi în uşă, aşa că pînă la urmă am deschis-o totuşi.

Nu erau miliţienii, ci colegii lui tata, ăia cu care plecase atunci cînd l-am văzut ultima oară, am rămas atît de mirat, încît n-am putut rosti nici un cuvînt, ăla înalt şi cărunt s-a uitat la mine şi m-a întrebat dacă mama e acasă, eu am dat din cap că da, gîndindu-mă că în mod sigur tata a trimis prin ei cadoul de aniversare şi eram gata să le spun să intre, că mama se va bucura foarte mult, dar înainte de-a apuca să zic ceva, căruntul s-a răstit la mine, n-auzi, te-am întrebat ceva, şi atunci am zis că da, e acasă, la care celălalt, mai scund, a spus că atunci ei o să intre şi m-au dat la o parte şi au intrat amîndoi, oprindu-se în antreu, şi atunci cel scund a întrebat care este camera mamei, iar eu i-am zis că mama e-n bucătărie şi am luat-o înainte, s-o anunţ că au venit colegii tatei, aducînd cu siguranţă o scrisoare sau un cadou, mama, care tocmai bea apă din cana cu toartă lungă cu care obişnuiam să umplem cafetiera, văzîndu-ne, a încremenit cu cana în mînă şi s-a făcut palidă, strîngîndu-şi buzele ca atunci cînd se înfuria tare de tot, întocmai aşa, şi atunci a lăsat cana în jos şi a întrebat cu glas strident ce caută ei la noi, şi a pus cana pe masă, trîntind-o, încît restul de apă din ea s-a vărsat, iar lor le-a spus să plece, dar amîndoi se şi înfiinţaseră lîngă ea, ăla înalt şi cărunt nici n-a dat bună ziua, ci a întrebat-o de-a dreptul, cum se face că nu i-aţi spus băiatului nimic, şi atunci mama şi-a scuturat capul, spunîndu-i că asta nu-i treaba lui, iar ăla înalt şi cărunt i-a zis că a fost o greşeală, mai devreme sau mai tîrziu tot o să afle, chestiile astea trebuie lămurite de la bun început, pentru că minciuna minciună naşte, şi atunci mama a început să rîdă spunînd, desigur, dumneavoastră doar sînteţi prietenii adevărului, şi atunci cel scund s-a răstit la mama să-şi ţină gura, şi mama a amuţit, iar cel cărunt s-a pus în faţa mea, întrebîndu-mă, tu, băiete, tot mai crezi că noi sîntem colegii lui taică-tu, şi atunci eu n-am mai zis nimic, dar am simţit cum mi se răceşte trupul ca la ora de sport, după alergare, cînd trebuie să te apleci în faţă ca să poţi respira, şi atunci cel cărunt mi-a zîmbit şi mi-a spus că tot trebuia să aflu, odată şi odată, că ei nu sînt colegii lui taică-meu, ci sînt de la Securitate, iar tata este arestat din cauză că a luat parte la organizarea unor activităţi antistatale, astfel că pentru o vreme n-o să-l văd, mai exact pentru o foarte lungă vreme, fiindcă dă cu lopata la Canal, la Dunăre, dacă ştiu ce înseamnă asta, înseamnă că se află într-o tabără de reeducare prin muncă şi, sfrijit cum e, n-o să reziste mult, aşa că n-o să se întoarcă de acolo niciodată, poate că nici nu mai e în viaţă, cînd a spus asta, mama a luat cana de pe masă şi a trîntit-o de pămînt de ţăndări s-a făcut, şi atunci ofiţerul a tăcut şi s-a lăsat linişte pentru un moment, apoi mama a zis că-i destul, să înceteze cu d’alde-astea, dacă vor s-o ducă şi pe ea, atunci n-au decît, dar pe mine să mă lase-n pace că sînt încă un copil, să priceapă odată şi să mă lase-n pace, să spună ce vor de la noi şi să spună ce caută la noi.

La care cel scund a răspuns că au trecut aşa, într-o doară, prin zonă, şi dacă tot erau prin zonă, s-au gîndit să dea o raită şi să arunce o privire, poate s-o găsi ceva interesant în camera lu’ dom’ doctor.

Atunci mama a întrebat dacă au ordin de percheziţie, iar ofiţerul înalt şi cărunt i-a zîmbit, spunîndu-i că nu-i nevoie de aşa ceva pentru orice fleac, nu-i nimic rău să arunci o privire, şi că nu crede că am avea ceva de ascuns.

Atunci mama, ridicînd vocea, le-a zis că n-au dreptul şi să se care, să se care imediat, că de nu, în clipa aia, aşa cum e, se duce în faţa primăriei şi face grevă, cerînd în mod oficial să-i fie eliberat bărbatul, cum de e posibil ca fără un proces şi fără o sentinţă să-l ţină arestat de o jumătate de an, oricum ar fi în ţara asta, există totuşi o Constituţie, există legi, pentru a face percheziţie încă mai e nevoie de un ordin de percheziţie, aşa că ori i-l arată, ori pleacă.

La care ofiţerul cărunt i-a zîmbit din nou mamei, spunîndu-i ce bine-i stă cînd se revoltă şi probabil că tata, acolo la Canal, îi simte lipsa pentru că, într-adevăr, e o femeie superbă, ce păcat că nu se vor mai vedea niciodată.

Mama a roşit puternic, faţa i s-a împurpurat, am văzut cum s-a încordat şi am crezut că se va repezi la ofiţerul cărunt şi-i va trage o palmă, cred că niciodată n-am văzut-o atît de furioasă, dar nu s-a îndreptat către ofiţer, ci spre uşa de la intrare, deschizînd-o larg şi zicînd, destul, afară din casa mea, imediat, altfel îl sun pe socrul meu care, după cum bine ştiţi, a fost secretar de partid şi, chiar dacă acum e pensionar, încă mai are atîtea relaţii cît să aranjeze să fiţi transferaţi la circulaţie pentru ce-aţi făcut acum, deci dacă vreţi să vă fie bine, plecaţi, toate astea mama le-a spus atît de sigură pe ea, încît aproape că am crezut-o şi eu, cu toate că ştiam că niciodată, dar absolut niciodată, mama nu l-ar fi sunat de bunăvoie pe bunicu’, de cînd bunica i-a zis verde-n faţă că-i o curvă de ovreică ţăcănită, mama nu mai stă de vorbă cu ei, dar după felul în care vorbise mama, nimeni nu şi-ar fi dat seama de asta.

La care ofiţerul cel scund a spus, deci aşa, păi dacă are impresia că bătrînu’ mai are vreo influenţă, mai ales acum, cînd i-au luat fiul, se înşală amarnic, şi să zică mulţam dacă n-o internează şi pe ea, dar dacă vrea să sune, să se plîngă, n-are decît, şi s-a dus la dulapul de bucătărie şi a smuls atît de brutal sertarul cu tacîmuri, încît a rămas cu el în mînă, iar cuţitele, furculiţele, lingurile şi linguriţele s-au împrăştiat prin toată bucătăria, apoi l-a trîntit atît de tare de masă, că s-a rupt, na, poftim, ca să aveţi motiv de plîngere, a mai spus, şi ăsta-i numai începutul, da, da, numai începutul, şi l-am văzut cum rînjeşte şi am ştiut că acuşi va răsturna şi masa, dar atunci cel cărunt şi-a pus mîna pe umărul lui, zicîndu-i, calmează-te, Gyurka, lasă, calmează-te, se pare că ne-am înşelat în privinţa doamnei, am crezut că doamna-i o femeie inteligentă, am crezut că ştie cînd şi cu cine trebuie să fie amabilă, dar se pare că n-are destulă minte ca să-şi dea seama cine-i vrea binele, se pare că şi-o caută cu lumînarea. Bine şi-aşa, fie cum vrea ea. Atunci ofiţerul pe nume Gyurka a aruncat pe jos sertarul rupt, acolo, lîngă tacîmurile împrăştiate, spunînd aşa să fie, tovarăşe maior, să facem cum vreţi dumneavoastră, să mergem.

Atunci ofiţerul pe nume Gyurka s-a uitat la mama, a dat din cap şi, întorcîndu-se către mine, mi-a spus că e-n regulă, vor pleca, dar numai pentru că vede cît de mult iubim florile, iar cine iubeşte florile nu poate fi om rău, şi zicînd asta, s-a dus la masă, am crezut că dă totuşi de pămînt cu borcanul, dar n-a făcut altceva decît să scoată o lalea, a dus-o la nas şi, mirosind-o, a spus că asta-i problema cu lalelele, că n-au nici un miros, altfel chiar că sînt flori frumoase, apoi a ieşit din bucătărie, să mergem, tovarăşe maior, la care cel cărunt n-a mai zis nimic, i-a făcut doar semn să plece, şi atunci ofiţerul pe nume Gyurka a luat-o spre ieşire şi, ajungînd în dreptul mamei, i-a întins laleaua, mama a luat-o fără o vorbă, iar ofiţerul pe nume Gyurka i-a spus, iată o floare pentru o floare, apoi, întorcîndu-se din nou către mine, m-a privit şi, făcîndu-mi cu ochiul, a ieşit şi a coborît treptele.

A ieşit şi maiorul, şi atunci mama a vrut să trîntească uşa după el, dar brusc maiorul a pus piciorul în prag, blocînd uşa şi spunîndu-i calm, cu blîndeţe, o să vă pară rău, doamnă, cînd vom reveni, vom scoate şi podelele, şi chitul de la geamuri, vom arunca o privire şi pe sub cadă, ne vom uita şi în ţevile de gaze şi vă vom face toată casa harcea-parcea şi, fiţi sigură, vom găsi ceea ce căutăm, fiţi sigură, apoi a tăcut, s-a întors şi a luat-o şi el pe trepte în jos.

Atunci mama a trîntit uşa, înainte de asta însă am mai auzit cum maiorul îi spune la revedere, mama s-a întors şi sprijinindu-se cu spatele de uşa închisă, a rămas stînd acolo, cu laleaua roşie în mînă, uitîndu-se la cioburile cănii, la tacîmurile risipite pe jos şi la sertarul rupt, gura îi tremura, apoi şi-a strîns buzele, s-a uitat la mine şi mi-a spus în şoaptă să aduc mătura şi făraşul, ca să strîngem cioburile, şi atunci eu am privit lalelele din borcanul de pe masă şi am vrut s-o întreb pe mama, nu-i aşa că nu-i adevărat ce-au spus ofiţerii despre tata, nu-i aşa că se va întoarce, şi m-am uitat la ea şi am văzut-o că miroase laleaua din mînă, iar ochii îi străluceau umezi, ştiam că-şi stăpîneşte cu greu lacrimile, aşa că pînă la urmă n-am mai întrebat-o nimic.

Săritura

Ne-am dat seama, relativ repede, Szabi şi cu mine, că de la cretă nu faci deloc febră, astea-s baliverne, pentru că fiecare dintre noi a mîncat cîte-o cretă şi jumătate şi n-a păţit nimic, cu toate că am încercat şi cu cretă colorată, Szabi a mîncat una verde, iar eu una roşie, dar degeaba am tot aşteptat o oră şi ceva, pe sub podul de lîngă şcoală, n-a avut nici un efect, doar că am făcut pipi colorat, eu, roşiatic, Szabi, verzui, trucul cu termometrul n-am mai îndrăznit să-l facem, ultima oară pe mine m-a prins mama punînd termometrul pe calorifer, iar acum două săptămîni, înainte de teza la mate, Szabi a păţit-o şi mai rău, l-a lipit de becul veiozei şi, cît ai clipi, mercurul s-a înfierbîntat atît de mult, încît termometrul a explodat, aşa că Szabi a încasat-o de la taică-su, cu cureaua de la pantaloni, partea cu cataramă, deci faza asta nu mai intra la socoteală, însă ceva-ceva tot era musai să născocim.

Ştiam că dacă nu ne îmbolnăvim pînă a doua zi, s-a zis cu noi, or să ne omoare în bătaie ceilalţi, la şcoală, pentru c-o să se afle că banii din fondul clasei, strînşi ca să cumpăram pînză de drapel şi material pentru panouri la defilarea de 1 Mai, i-am topit la automatele din sala de jocuri de la subsolul Teatrului de Păpuşi, că ne minţise Feri că la noile aparate fiecare al treilea cîştigă automat, că de-aia sînt automate, şi la prima încercare am şi cîştigat un pol, dar după aia am început să pierdem întruna, iar la sfîrşit am vrut doar să ne recuperăm banii pierduţi, pe cuvînt că al treilea sutar l-am schimbat numai ca să recuperăm ce pierduserăm, aproape că am şi reuşit, însă la unul din aparate n-am nimerit ritmul şi tocmai apăsaserăm pe buton, cînd de la extrasuperbonus a sărit la zero, aşa c-am pierdut toţi banii, şi degeaba i-am explicat ăluia de la fise că nu erau banii noştri, şi să ni-i dea înapoi, ăla a rînjit numai, spunîndu-ne că aşa-s jocurile de noroc, iar dacă mai dăm mult din clanţă, poate-o luăm şi pe cocoaşă, şi dacă nu mai vrem să jucăm, atunci să ne cărăm, să nu ocupăm locurile ălora cu lovele, ei, şi cînd am ajuns pe Calea Martirilor Revoluţiei, atunci ne-am uitat unul la altul şi ne-am dat amîndoi seama că o îmbulinaserăm, şi atunci Szabi a spus că cel mai bine ar fi dacă ne-am duce la gară şi am lua un marfar şi ne-am duce la Petroşani să ne facem mineri, că a auzit el că acolo pot lucra şi copiii, nu te ia nimeni la-ntrebări cînd te prezinţi la muncă, în mină e mereu nevoie de muncitori, dar eu i-am spus să se ducă el dacă vrea, eu nu mă duc, pentru că n-am chef să mor de silicoză, mai bine să facem cumva să ne-mbolnăvim, iar dacă o facem ca lumea, atunci scăpăm de toată chestia asta cu 1 Mai, şi atunci Szabi a zis că e-n regulă şi că, a auzit el, creta face febră, aşa că ne-am pus imediat să încercăm, da’ faza n-a ţinut, degeaba am făcut pipi roşu de la creta roşie, nu arăta deloc a sînge şi nici nu mirosea ca sîngele, aşa că ne-am dat seama că trebuie să născocim altceva, şi atunci Szabi a spus că cel mai bine ar fi să ne ducem la cişmea şi să încercăm să bem apă, cît putem de multă, că dacă bem apa aia de izvor, rece ca gheaţa, suficient de repede, atunci garantat ne alegem cu o pneumonie de toată frumuseţea, care sigur ne bagă trei săptămîni în spital, iar în plus toată lumea o să ne compătimească şi nimeni n-o să se mai gîndească la banii ăia.

La cişmea erau puţini, doar patru inşi stăteau la coadă la apă, pînă să-şi umple bidoanele, noi ne-am urcat pe soclul statuii dispărute şi, pe rînd, cînd Szabi, cînd eu, o făceam pe Purtătorul Făcliei Revoluţiei, esenţial era să-ntindem cît mai mult braţul drept, de parc-am ţine o făclie pe bune, şi să rămînem nemişcaţi, statuia vie trebuia nimerită dintr-o singură aruncătură a unei pietricele, avînd grijă la faţă, iar cine rezista mai mult cîştiga, era tocmai rîndul meu cînd şi ultimul de la coadă şi-a umplut bidonul cu apă, şi atunci Szabi a luat un pumn întreg de boabe şi le-a aruncat spre mine, zicînd să mergem, că ne-aşteaptă pneumonia, iar eu i-am spus că e-n regulă, dar să înceapă el, fiindcă a fost ideea lui şi fiindcă a trişat la jocul de-a statuia, iar el a zis că ştie că sînt un laş şi c-o să-mi arate el cum se face.

Apa curgea printr-o ţeavă de fier orizontală, care ieşea din zidul de sub placa memorială, pe placă scria că aici şi-a alinat setea Iancu Jianu, faimosul haiduc, ocrotitorul săracilor, pe cînd fugea de poteră, şi mai scria că e apă minerală, nu se recomandă femeilor gravide şi celor care alăptează, cînd Szabi s-a aplecat să bea, i-am şi spus s-o ia mai încet, n-a văzut ce scrie, gravidele n-au voie să bea, dar Szabi n-a rîs deloc, deşi altă dată o făcuse, acum a zis să nu mă prostesc, că asta-i treabă serioasă, trebuie să iei ţeava în gură astfel încît apa să nu curgă pe lîngă, şi n-ai voie să bei imediat, trebuie să numeri pînă la o sută, cel puţin, iar cînd presiunea apei în ţeavă e aşa de mare că n-o mai poţi opri, atunci trebuie să-ţi deschizi gura brusc şi apa rece ca gheaţa îţi intră direct în gît şi-ţi umple instantaneu stomacul, răcindu-ţi aşa de mult organismul, că pneumonia e garantată, iar cine-o face corect leşină imediat, dar nu-i voie să-l pălmuieşti, trebuie doar să-l stropeşti cu apă rece pe faţă şi-şi revine, eu i-am spus că e-n regulă şi să nu mai vorbească atît, să-nceapă, să profităm cît nu e nimeni prin preajmă, că dacă ne vede cineva, n-o să fie încîntat că punem gura pe ţeavă, la care Szabi a zis că am dreptate şi că o să-nceapă el şi s-a ciucit în faţa ţevii, a luat ţeava în gură, iar eu am început să număr cu voce tare ca să audă şi el, între timp faţa lui Szabi s-a înroşit uşor, ca atunci cînd se făcea mişto de el, devenind apoi tot mai stacojie, nu ajunsesem la cincizeci, că avea deja culoarea sfeclei, apoi s-a făcut vînăt, şi-a închis ochii, am văzut că strîngea ţeava cu ambele mîini, faţa-i era aproape tuciurie, ajunsesem abia la optzeci şi cinci, cînd a dat drumul ţevii, iar apa a izbucnit cu atîta forţă încît l-a doborît, i-a făcut leoarcă hainele, dar am văzut că-şi dă silinţa, totuşi, să bea cu gura larg deschisă, cred că din cauza presiunii mari apa-i pătrunsese şi în nas, iar cînd s-a şters pe faţă cu mîneca hainei, a spus că n-are rost, că-i o tîmpenie, plămînii ar fi trebuit pînă acum să-l doară, însă el nu simte nimic, nici metoda asta n-o să ţină, dar să încerc şi eu, poate că eu o să reuşesc, numai să nu mă chinui să fac suprapresiune-n ţeavă, ajunge dacă beau cît pot de mult, ţinîndu-mă de nas, i-am zis că e-n regulă, şi m-am aşezat frumuşel la ţeavă, ţinîndu-mă cu o mînă de nas, iar cu cealaltă dirijînd jetul de apă în gură, apoi am început să-nghit la apă, era destul de rece, dar, pe măsură ce mi se-mpuţina aerul în piept, o simţeam tot mai caldă, iar la urmă chiar fierbinte, pentru că nu mai aveam aer, era să cad şi eu pe spate, însă m-a prins Szabi şi m-a ajutat să mă ridic, ne-am dus, încet, pînă la o bancă, am mai găsit una întreagă, avea şi spătar şi leaţuri, ne-am aşezat, eu eram ameţit, capul îmi vîjîia, Szabi a spus că şi el se simte ca dracu’, dar că, după părerea lui, asta-i numai de la apă, c-am băut repede şi mult, însă pentru o pneumonie apa nu-i destul de rece, o să facem eventual o diaree, o pîntecăraie fără valoare, şi atunci am simţit că m-apucă durerile de burtă, m-am ţinut cu mîna de ea, chircindu-mă, mi-au şi trecut, şi atunci i-am spus lui Szabi că ideea asta cu pneumonia a fost o mare tîmpenie, n-o să iasă nimic, dacă vrem să scăpăm de scandal, va trebui să găsim altă chestie, ceva care merge la sigur, şi atunci Szabi a zis că am dreptate, cel mai bine-ar fi dacă ne-am rupe piciorul, şi eu i-am zis că-i un cretin, o fractură nu se poate simula, la care el a zis că sigur că nu, însă nici pneumonia n-am vrut s-o simulăm, iar dacă vrem într-adevăr să scăpăm basma curată din povestea asta cu banii, atunci simularea nu duce la nimic, cum nici faza cu creta n-a dus la nimic, să mergem mai bine pe şantierul abandonat de lîngă pădure, acolo unde e un şanţ cu o conductă groasă de beton în el, dacă sărim în şanţ, în mod sigur ne frîngem glezna şi pînă să putem umbla cu ghipsul trece o săptămînă, eu i-am spus că o fractură e prea periculoasă, putem s-o păţim rău de tot, la care Szabi a început să rîdă batjocoritor, zicînd că sînt un laş, el a avut de două ori pînă acum piciorul rupt, ba şi capul spart o dată, şi nu-i chiar aşa de rău, nasol e doar atunci cînd se-ntăreşte ghipsul, pentru că e fierbinte şi te arde, însă dup-aia poţi să chiuleşti pe rupte şi e haios să te scarpini cu o andrea pe sub ghips şi, dacă plouă, nu trebuie să mergi la şcoală, iar de alergări la ora de sport scapi o juma’ de an, pe motiv că n-ai voie să-ţi forţezi piciorul, şi dacă n-am curajul s-o fac, atunci o să spună la toată lumea cît sînt de laş, că mi-e frică de-o fractură, şi atunci i-am zis să-şi ţină gura, că nu sînt laş, şi atunci Szabi a spus că e-n regulă, mai discutăm după săritură, şi am pornit-o amîndoi spre şantierul părăsit.

Nu puteam merge prea repede, burţile ne erau umflate cu apă, la fiecare pas simţeam cum îmi bolboroseşte apa-n burtă, a trebuit să ne oprim o dată, pentru ca Szabi să facă pipi, şi a doua oară pentru că mie mi s-a-ntors stomacul pe dos, era să şi vomit, dar am ajuns, în fine, la şantier, Szabi ştia o trecere prin gardul de scînduri, fiindcă mai fusese o dată să ia tuburi Bergmann şi carbid, mi-a şi spus să nu-mi fie frică, în baraca paznicului de multă vreme nu mai stă nimeni, nu ne-a fost greu să găsim şanţul, pentru că pe unul dintre taluzuri se ţuguia o movilă de pămînt, Szabi a luat-o înainte, ne-am urcat pe movilă, uitîndu-ne în jos, în şanţ, unde se aflau, neasamblate şi necimentate, componentele conductei groase de beton, şi atunci Szabi a spus că el se căieşte sincer că am trădat colectivul clasei şi că-i pare rău că, din cauza noastră, colegii nu vor putea participa la concursul de panouri, deşi clasa care face cel mai frumos panou cîştigă două săptămîni de tabără la mare, şi atunci eu am zis că şi mie-mi pare rău, pentru că tare mult voiam să ajung la mare, apoi m-am uitat din nou la conductele de beton, gîndindu-mă că prin ele n-o să curgă niciodată nimic, nici apă, nici mizerii, fiindcă acest cartier n-o să se construiască niciodată, şi atunci i-am spus lui Szabi să nu-şi facă griji că, oricum, tot n-am fi cîştigat noi concursul, ci una dintre clasele de la şcoala trei, că pe toate le cîştigă şcoala trei, pentru că acolo sînt copiii activiştilor de partid, iar în ceea ce priveşte clasa noastră, să nu-mi pară rău, că nu se poate ca vreo clasă să nu participe la concurs sau la defilare, astea fiind obligatorii, dirigintele precis o să facă rost de undeva de materiale, nici el nu vrea s-o-ncurce, şi atunci Szabi m-a întrebat dacă asta e sigur, iar eu i-am spus că sigur că e sigur, şi să sărim odată că, dacă mai stăm mult aşa, o să ne pierdem tot curajul, şi atunci Szabi a zis, bine, să numărăm pînă la trei, iar la trei să sărim împreună, şi atunci amîndoi ne-am uitat încă o dată în şanţ, se vedea că e destul de-adînc, de unde stăteam noi să tot fi fost vreo patru metri pînă jos, şi atunci am început să numărăm amîndoi, dar la doi Szabi s-a oprit şi a zis să închidem ochii şi s-o luăm de la capăt, aşa că atunci i-am închis şi am luat-o de la capăt cu număratul, şi atunci mi-a dat brusc prin minte că, dacă sărim amîndoi şi într-adevăr ne rupem picioarele, atunci nu vom putea ieşi din şanţ, am şi vrut să-i spun lui Szabi să aştepte, dar pînă să-i spun, Szabi sărise deja, cînd mi-am deschis ochii, tocmai am văzut că-şi luase un asemenea avînt, încît ar fi putut să sară peste şanţ, dar săritura nu i-a ieşit destul de lungă, iar Szabi s-a izbit cu umărul de peretele celălalt al şanţului, apoi a căzut în şanţ, pe conducta de beton, a scos un urlet, s-a apucat de gleznă cu ambele mîini şi a rămas acolo, zăcînd întors pe-o rînă, lîngă conductă, mă striga pe nume, plîngea în hohote şi se văicărea, şi atunci eu i-am zis s-aştepte, că o să cobor imediat, iar el s-a uitat în sus, la mine, cu obrajii-n lacrimi, spunîndu-mi du-te-n mă-ta şi că sînt un căcănar laş, că l-am lăsat să sară de unul singur, iar eu i-am zis să-şi ţină gura, că am văzut eu că el a vrut să sară peste şanţ, nici n-avea de gînd să sară în şanţ, iar dacă eu n-aş fi avut mai multă minte decît el, acum cine ar mai fi mers după Salvare, dar Szabi înjura în continuare, repetînd întruna că-l doare îngrozitor piciorul, iar eu i-am zis că aşa-i trebe dacă a vrut să mă tragă-n piept, şi s-aştepte puţin că o s-aduc Salvarea, deşi n-ar merita, şi am început să alerg înapoi, spre blocuri, ştiind deja că a doua zi, la şcoală, o să spun că de-aia n-avem banii, fiindcă a trebuit să dau jumătate din ei celor de la Salvare, iar cealaltă jumătate medicului, pentru ca nu cumva să dreagă piciorul lui Szabi fără anestezie.