Zeruya Shalev

Soţ şi soţie

Traducere din limba ebraică
şi note de Ioana Petridean

POLIROM
2012

© 2008, 2012 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3328-9

ISBN PDF: 978-973-46-3329-6

ISBN print: 978-973-46-3198-8

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: iStockphoto.com/Christopher Gould

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ZERUYA SHALEV s-a născut în Kinneret, Israel. A absolvit un masterat în studii biblice şi lucrează ca redactor la Editura Keshet. Până în prezent i s-au publicat patru romane, un volum de poezii şi o carte pentru copii. Romanele sale sunt foarte apreciate de critica literară şi traduse în toată Europa. Dintre acestea menţionăm: Hayei Ahavah (Viaţa amoroasă, 1997), bestsellerul Ba’al Ve Isha (Soţ şi soţie, 2000), nominalizat la premiul Femina, şi Thera (2005). Zeruya Shalev este, de asemenea, câştigătoare a Book Publishers Association’s Gold and Platinum Prizes, Corine Prize (Germania, 2001), Amphi Award (Franţa, 2003), ACUM Prize (obţinut de trei ori, în 1997, 2003, 2005) şi Wizo Prize (Franţa, 2007).

Capitolul unu

În prima secundă a zilei, încă dinainte de a şti dacă este frig sau cald, bine sau rău, am văzut nisipurile întinse ale Aravei, pustii şi dezolante, pe care cresc doar smocuri prăfuite şi întunecate, triste ca nişte corturi abandonate. Nu mai fusesem pe acolo în ultima vreme, însă el da, chiar ieri-noapte se întorsese, iar acum, cu ochii nisipoşi, pe jumătate închişi, îmi spune, până şi în sacul de dormit, în mijlocul deşertului, am dormit mai bine decât aici, cu tine.

Gura lui emana un miros de pantofi vechi, aşa că mi-am întors faţa în direcţia opusă, către mutra turtită a ceasului deşteptător, care a început să sune exact în clipa aceea, iar el a mormăit, de câte ori ţi-am spus să pui ceasul în camera lui Noga, şi m-am ridicat printr-o smucitură, razele soarelui mă orbeau, ce te-a apucat, Udi, este încă doar o copilă, noi trebuie să o trezim pe ea, nu ea pe noi. Cum ştii tu întotdeauna ce trebuie făcut, se enervează el, când vei înţelege că nu există aşa ceva, iar în momentul acela s-a auzit vocea ei, apropiindu-se ezitant, sărind peste caietele aruncate pe covor, împiedicându-se de maldărele grele de cărţi, încercându-şi norocul, tati?

El se răsuceşte peste mine, opreşte ceasul cu o mişcare sălbatică, iar eu îi şoptesc peste umăr, pe tine te strigă, Udi, ridică-te şi du-te la ea, nu te-a mai văzut de aproape o săptămână. Nici nu poţi să dormi ca omul în casa asta, spune el frecându-se la ochi în semn de protest, o fată de zece ani pe care o tratăm ca pe un bebeluş, bine că nu îi mai pui încă scutece, şi iată-i feţişoara apărând în cadrul uşii camerei noastre, cu gâtul întins şi trupul ascuns încă dincolo de perete. Nu am idee cât anume a auzit din ceea ce vorbeam noi, ochii ei flămânzi devorau mişcările buzelor noastre, dar nu digerau nimic, iar acum privirile ei se întorc spre el, deja rănite, preventiv, tati, ne-a fost dor de tine, iar el îi trimite un zâmbet stâlcit, serios? Şi ea spune, sigur că da, a trecut aproape o săptămână.

De ce aveţi voi două nevoie de mine, zice el ţuguindu-şi buzele, v-ar fi mult mai bine fără mine, iar ea face un pas înapoi, ochii i se micşorează şi eu mă dau jos din pat, draga mea, glumeşte, du-te şi te îmbracă. Cu degetele tremurând de furie, ridic obloanele, camera este inundată într-o clipă de o lumină galbenă, puternică, de parcă un generator ceresc ar fi fost îndreptat spre noi. Naama, sunt mort de sete, spune el, adu-mi un pahar cu apă, iar eu ripostez, nu am timp să mă îngrijesc şi de tine acum, Noga este în întârziere, la fel şi eu, iar el încearcă să stea în şezut, îl văd zvârcolindu-se în pat cu mişcări greoaie, îi tremură braţele bronzate, faţa i se înroşeşte din pricina efortului şi a jenei şi şopteşte, Naama, nu mă pot ridica.

Ea a auzit imediat, într-o clipă era din nou lângă pat, cu peria de păr într-o mână, întinzând cealaltă mână către el, te ajut eu, tati, şi încearcă să îl tragă înspre ea, cu spatele încovoiat şi gura contorsionată, respiră greu prin nările ei fine, până când se prăbuşeşte peste el, roşie toată, sleită de puteri, mami, chiar nu poate să se ridice. Cum adică, întreb eu speriată, te doare ceva? El murmură, nu mă doare absolut nimic, însă nu îmi simt picioarele, nu le pot mişca, iar vocea lui se topeşte într-un scâncet, nu pot.

Trag pătura de pe el, picioarele lui lungi se odihnesc nemişcate pe saltea, acoperite de un puf cenuşiu, iar sub puf, muşchii săi îngheţaţi ca două corzi ale unui instrument întinse una lângă cealaltă. Întotdeauna invidiasem picioarele acelea care nu oboseau niciodată, străbăteau deşerturile Arava şi Iehuda, Galileea de jos şi Galileea de sus, conducând turiştii în timp ce eu rămâneam acasă, pentru că hoinăreala aceasta mă oboseşte. Inventezi, mă acuza el, cu rucsacul rânjindu-i în spinare, ca un copil fericit, îţi place, pur şi simplu, să rămâi singură acasă fără mine, iar eu stau în faţa lui ruşinată, uitându-mă cu tristeţe la picioarele mele neputincioase, care mă dor întruna şi pun atâta distanţă între noi.

Unde anume nu le simţi, am întrebat eu atingându-l, degetele mele tremură deasupra coapselor sale, ciupind carnea ţeapănă, simţi când fac asta? Iar Noga, întrecând măsura, ca de obicei, se apucă să-l frece cu peria de sus până jos, lăsându-i urme roşii pe picioare, asta simţi, tati?

Gata, lăsaţi-mă în pace, izbucneşte el, mă înnebuniţi cu prostiile voastre! Ea îşi înfige ţepii periei în palma moale ca o pernuţă, voiam doar să vedem dacă simţi, el deja regretă, simt ceva, slab de tot, însă nu pot să mă mişc, este ca şi când mi-ar fi adormit picioarele şi nu pot să le trezesc. Cu ochii închişi pipăie căutând pătura, iar eu o trag peste el cu mişcări lente, fluturând-o dinaintea lui, aşa cum făcea mama când eram bolnavă, ca să-mi răcorească fruntea cu suflarea ei plină de dragoste. Curentul făcut de pătură îi mişcă părul rar de pe frunte, iar el mormăie la celălalt capăt al păturii, de parcă l-ar fi lovit cineva, ce pătură e asta, este atât de grea, iar eu spun, Udi, asta e pătura ta preferată, şi el spune gâtuit, mă sufocă, nu pot respira.

Mami, e deja şapte şi jumătate, îmi strigă Noga din bucătărie, şi încă nu am mâncat nimic, iar eu mă înfurii, ce vrei de la mine, pregăteşte-ţi ceva, nu mai eşti copil mic, dar imediat regret ce am spus şi alerg la ea, îi torn câţiva fulgi de porumb într-un castron şi îi scot laptele din frigider, dar ea se ridică jignită, nu-mi mai e foame, îşi pune ghiozdanul pe umeri şi se îndreaptă spre uşă, iar eu alerg în urma ei, în timp ce înăuntrul meu ceva se rupe fâşii, fâşii, desene ale unor copilării pline de culoare, ursuleţi şi iepuraşi se perindă veseli în timp ce ea coboară scările, Noga, eşti încă în pijama, îmi dau seama deodată, ai uitat să te schimbi!

Ea urcă treptele cu ochii în pământ, aproape închişi, iar eu aud ghiozdanul trântindu-se pe podea şi arcurile patului scârţâind, alerg spre camera ei, o găsesc întinsă pe pat, acoperită de ursuleţi şi iepuraşi de pluş, ce faci, o întreb pe un ton plin de reproş, este deja opt fără un sfert, iar ea izbucneşte în lacrimi, nu vreau să merg la şcoală, nu mă simt bine. Ochii ei îmi aruncă priviri acuzatoare, văzând cum inima mea se înăspreşte dinaintea ei, contractându-se ca o piatră, cum pumnul ezitării mă lipeşte de zid. Hohote de plâns violente îi cuceresc una câte una toate buclele părului, iar eu strig, de ce îmi îngreunezi şi mai mult situaţia, nu ştiu ce să mă mai fac cu tine, iar ea urlă, nici eu nu ştiu ce să mă mai fac cu tine! Se ridică furioasă şi parcă ar vrea să deschidă gura mare şi să mă înghită, însă mă dă afară din cameră şi îmi trânteşte uşa în nas.

Fac şocată câţiva paşi înapoi privind uşa închisă, încă vuind, a camerei ei, apoi uşa tăcută a camerei lui, mă îndepărtez pas după pas, până ce spinarea mea se lipeşte de uşa de la intrare, o deschid şi ies, mă aşez pe scările reci, numai în cămaşă de noapte, privesc ziua aceasta învăluită în lumină aurie, cu adieri pline de tandreţe legănând frunzele şi adunând în trena ei rămăşiţele miresmelor de flori colorate, nori de miere mângâindu-se unii pe alţii de dor. Întotdeauna urâsem zilele precum aceasta, intram în existenţa lor ca un oaspete nepoftit, exact în asemenea zile ieşea la lumină tristeţea, neavând unde să se ascundă de atâta strălucire, precum un iepure speriat de luminile bruşte ale şoselei care începe deodată să alerge dintr-o parte în alta, dar este lovit continuu de roţile debordante ale fericirii.

Uşa se deschide în spatele meu, o pereche de pantofi grei, scâlciaţi coboară scările şi, deasupra lor, Noga, îmbrăcată şi pieptănată, iar eu mă uit la ea surprinsă, cât de mult s-a maturizat dintr-odată, se apleacă deasupra mea şi mă sărută pe frunte fără a spune un cuvânt, eu tac şi privesc cu ochi arzători ghiozdanul care se îndepărtează. O portocală uriaşă, foarte coaptă, cade deodată pe trotuar, aproape zburând pe deasupra capului ei, rostogolindu-se într-o băltiţă portocalie, cine i-o fi dat lovitura fatală, nu vântul acesta, care aproape că nici nu se simte, vânt de după Pesah, în curând copiii vor călca în sucul acela, iar urmele lor se vor descompune pe trotuar până să se întoarcă ei la prânz; şi Noga se va întoarce atunci obosită, cu buclele ei pale căzute pe spate, cu o singură propoziţie pe limbă, o propoziţie pe care o rosteşte încă de pe scări, din care eu nu aud decât sfârşitul, tati, tati, tati.

Mă ridic cu greu, mi se pare că ziua a ajuns deja la final, mă simt atât de obosită, însă mai sunt încă destule ore istovitoare până la noapte. Mă întorc în dormitor, mă aşez în tăcere lângă pat şi examinez trupul lui frumos, dezvelit şi împietrit într-un gest plin de candoare, un trup care nu are nimic de ascuns. Îmi amintesc de trupul acesta încă de pe vremea când eram foarte tineri, când era chiar mai micuţ decât trupul meu, micuţ ca un bobocel, eu obişnuiam să merg pe stradă, iar el pe trotuar, pentru a evita să ne ruşinăm până şi de vecinătatea umbrei celuilalt, păşeam aplecată de greutatea gândurilor, cu privirile aţintite asupra punctului de întâlnire dintre stradă şi trotuar, iar cu coada ochiului îl vedeam pe el încordat şi roşu ca racul, până într-o seară când m-a tras lângă el pe trotuar şi şi-a pus o mână pe umărul meu, iar umbrele noastre au format un tablou perfect, eram invadată de o mândrie fără margini, de parcă aş fi ieşit învingătoare din cine ştie ce competiţie, cu încăpăţânare şi încredere învinsesem destinul. Îl privesc acum cu inima strânsă, încerc să depistez vreo mişcare a membrelor lui, pătura subţire, de primăvară, stă mototolită la picioarele sale, deasupra lui, lampa aceea pentru citit îşi pleacă inocentă capul, ca şi când nu din cauza ei ne certaserăm nopţi în şir. Ajunge, îi ceream eu, nu pot să dorm, iar el se enerva, dar încă citesc, nu pot să adorm fără să citesc, iar eu înjuram încet lampa aceea, urându-i viaţă cât mai scurtă, şi uneori ieşeam din cameră cu perna şi pătura în braţe, prăbuşindu-mă ca un refugiat pe canapeaua din salon, iar dimineaţa reuşea întotdeauna să fie el primul care se plânge, iar ai fugit de mine, orice mărunţiş te face să fugi de mine.

Picioarele îi erau nemişcate, dar gura i s-a deschis într-un căscat, buzele unui tânăr îmbătrânit, pierdute în mijlocul acestei feţe veştejite, înghiţite de cavernele obrajilor, sprâncenele cu linie precisă, privesc îndurerată trăsăturile feţei sale de o frumuseţe pierdută peste noapte, toate de aceeaşi culoare, o nuanţă unică, nisipoasă, cenuşiu-aurie, ca o uniformă pe care îi este interzis să o schimbe, uniforma soarelui şi a prafului, şi încerc să îl tămăduiesc din priviri, frica se zvârcoleşte înăuntrul meu ca o larvă păroasă, dacă a venit momentul de care ştiusem dintotdeauna că nu îl voi putea feri, momentul în care viaţa se va rupe în două, în care nimic din ce va urma nu va mai semăna cu ceea ce a fost înainte, o imagine distorsionată, sarcastică, dacă acesta este momentul, dacă acesta este mirosul său, dacă acestea sunt culorile sale, viaţa noastră va redeveni aşa cum a fost demult şi mă temeam că voi exploda de fericire asemenea portocalei de pe trotuar, înfruntând singurătatea aceasta, invaliditatea, ruşinea, la marginea patului, pentru totdeauna.

O mână imaginară, lungă şi caldă se întinde spre mine din mijlocul patului, o mână de uriaş înspăimântător mă îmbie să mă scufund lângă el, să îl las să mă îmbolnăvească de paralizia lui, iar eu tremur, iată cum viaţa se scurge din mine încetişor, picătură cu picătură, adunându-se într-o băltiţă formată în afara camerei, iar eu, diafană, lipsită de greutate, încerc să mă agăţ de fereastra deschisă, plutesc prin cameră asemenea unei păsări vesele care a nimerit aici din întâmplare. Iată dulapul cel mare, lipit de zid, chiar ieri mă urcasem pe scară şi dădusem jos hainele de vară, punând în locul lor hainele de iarnă, împingându-le adânc în raft, ca şi când iarna nu se va mai întoarce niciodată, şi Noga dă buzna în cameră, cu fraza începută deja, când se întoarce tati, întreabă ea, iar imediat după aceea, când mâncăm, eu îi spun, la noapte se întoarce, când tu vei dormi, îl poţi vedea mâine-dimineaţă. Şi mă va duce la şcoală, întreabă ea cu nările fremătând, iar eu spun, de ce nu, întotdeauna după câteva zile în care lipsea, aveam impresia că numai lipsa prezenţei sale furtunoase ne dezbina şi în clipa în care se va întoarce, va umple la loc golul acesta din casă.

Uite covorul acela roşu, covorul copilăriei mele, cu franjuri scurţi şi tociţi, şi uite patul pe care l-am cumpărat după numeroase ezitări, cu un an în urmă, de la cuplul acela care divorţase, iar lângă el, rucsacul lui prăfuit şi gol, şi pe perete fotografia aceea a unei case vechi, cu acoperiş de ţiglă, cu nori sprinteni plutind deasupra lui, iar eu încerc să îmi găsesc salvarea în inerţia obiectelor din jur, iată, nimic nu lipseşte, nimic nu se schimbă şi datorită lor, nici în viaţa mea nu va fi nici o schimbare. Peste puţin timp se va trezi şi va încerca să mă coboare pe pat, cu dorinţa aceea sarcastică de dominare, eu ştiu exact ce anume îţi trebuie ţie, mă va anunţa el sec, de ce nu eşti dispusă să primeşti de la mine ceea ce doresc să îţi ofer, iar eu, măcar de data aceasta, nu voi începe să mă cert cu el, aşa cum fac de obicei, nu îi voi prezenta, cu cea mai mare seriozitate, ca un curator novice, catalogul deziluziilor mele, ci îmi voi scoate cămaşa de noapte şi voi sări în pat aşa cum te arunci într-o piscină, dintr-odată, fără să verifici cum e apa, chiar în mijlocul ei, şi, în fond, de ce nu, suntem soţ şi soţie, iar aceasta este o felie din viaţa noastră în doi.

Capitolul doi

Înghiţită de un torent de apă aproape fiartă, mi se pare că aud un scâncet de copil, care însă nu-mi penetrează urechea, ci mi se înfige în inimă, printre coaste. Micuţa Noga s-a trezit, fruntea ei albă este rece ca gheaţa, ochii îi scânteiază de febră, închid cu părere de rău apa, mă despart de curenţii ei liniştitori şi încerc să ascult, dar Noga a plecat deja, îmi amintesc eu uşurată, şi copilăria ei s-a dus de-acum, aproape că nu mă mai simt ameninţată de neputinţa ei, aşa că dau drumul din nou la robinet, pe vremuri mama punea în faţa mea un ceas, numai şapte minute, mă cronometra ea, să rămână apă caldă pentru toată lumea, şi urmăream cu ostilitate limbile gonind ale ceasului în timp ce mă spălam, atât de scurte erau cele şapte minute în calda îmbrăţişare a apei, şi atunci îmi doream să cresc mai repede, să plec din casa aceea, fie şi numai pentru a putea face duş fără ceas, iar în clipa aceasta sunt pregătită să o iau de la capăt, să mă spăl din nou şi din nou, să îmbrăţişez cu pasiune jetul fierbinte de apă, dar scâncetul acela şoptit şi constant îmi dă un nou semnal de alarmă, aşa că alerg la el fără să mă şterg, îl găsesc plângând cu ochii închişi şi îi curge nasul. Udi, linişteşte-te, totul va fi bine, îl mângâi pe umăr, picături de apă din părul meu se scurg pe faţa lui arsă de soare, chiar şi lacrimile lui au culoarea nisipului, de parcă ar fi fost condamnat să-şi croiască un camuflaj perfect pentru deşert şi să rămână ascuns pentru totdeauna, iar eu mă aşez lângă el şi încerc să îi culc capul pe genunchii mei, însă ţeasta lui este grea şi rece ca marmura şi dintr-odată gâtul lui eliberează un urlet cuprins de flăcări roşii, asemenea unui glonţ plecat de pe ţeava puştii, nu mă atinge, îmi faci rău!

Mă ridic imediat de pe pat şi rămân în picioare în faţa lui înţepenită în goliciunea mea, dar nu goliciunea aceea provocatoare pe care o avusesem odată, proaspătă şi mândră, ca goliciunea unui animal, ci o goliciune omenească, o goliciune care îşi cerea scuze şi pe care numai un ochi îndrăgostit o mai poate găsi frumoasă, însă acesta care mă priveşte acum, scuipându-mi nisip în faţă, nu-i un ochi de îndrăgostit. Credeam că îţi place să te ating, mă bâlbâi eu, chemând certitudinile trecutului în ajutor, însă mingea roşie de foc iese din nou din gâtul său, tu chiar nu înţelegi că mă doare!

Mai devreme ai spus că nu te doare, ripostez eu, nu reuşesc să ţin pasul cu schimbările bruşte care au loc în dimineaţa aceasta, încă mai sper că în câteva clipe situaţia va reveni la normal, vom vorbi despre toate astea la timpul trecut, dar ce te-a durut, voi întreba eu, iar el va spune, ce mai contează acum, important este că a trecut, doar penisul mă mai doare, şi îmi va zâmbi, vrea să fie sărutat, şi printr-o mişcare fermă îmi va ajuta capul să găsească drumul, care mereu pare mai lung decât este, dintre buzele mele şi prezenţa sa tot mai rară.

Vreau apă, murmură el, au trecut deja câteva ore de când te tot rog să îmi aduci apă, iar eu mă grăbesc să umplu paharul pe care mai apoi i-l întind, dar el nu îşi mişcă braţele, slăbite şi uscate stau nemişcate pe lângă corp. Bea, spun eu, iar el întreabă, cum?

Ce vrei să spui cu asta, ia paharul, îi zic eu înfricoşată, iar el suspină, nu sunt în stare, braţele mele nu se mişcă. Nu e posibil aşa ceva, mă înfurii eu, în urmă cu numai o oră mâinile acelea au lovit ceasul deşteptător, nici o boală de pe lumea asta nu evoluează astfel, ce se întâmplă aici, se preface, tremur de furie, mila şi suspiciunea se sfădesc în mine ca nişte fetiţe, fiecare dintre ele batjocorindu-şi prietena atunci când îi vine rândul. Cum poţi să îl suspectezi că se preface, uită-te la el cât de mult suferă, n-are nici un sens, poate doar se preface, dar şi prefăcătoria este o boală, aşa că trebuie să îţi faci la fel de multe griji, cum să mă lupt cu toate astea, până când se aude vocea compasiunii, înfrângând demonul vociferărilor, care se îndepărtează şi dispar, ruşinate de ele însele, iar ea strigă, umplând întreaga casă, este bolnav, este bolnav, boala vine şi îl ia cu ea, îl târăşte în abisurile ei.

Îmi pun pe mine un halat de baie şi mă aşez lângă el, încerc să îi dau să bea cu linguriţa, apa i se scurge pe fundul pârjolit al gurii, făcându-i mărul lui Adam să tremure. Trage jaluzelele, şopteşte el, iar eu alung curajoasă soarele cu întreaga lui armată de raze, apoi mă întind lângă el în întuneric, îi mângâi pieptul nisipos asemenea unei dune, ce se întâmplă cu tine, Udi, când a început totul?

N-am nici cea mai vagă idee, tremură el, când m-am întors acasă astă-noapte eram terminat, cu mari eforturi am reuşit să urc scările, credeam că sunt pur şi simplu obosit, dar acum îmi dau seama că este vorba despre cu totul altceva, mi-e frică şi să mă gândesc la ce ar putea fi. Ce anume te doare, întreb eu, iar el şopteşte, totul, totul mă doare, chiar şi când respir mă doare, iar mâna îmi alunecă pe faţa lui, trăsăturile i se conturează delicat în întuneric, cu frumuseţea lor uitată, iar mângâierea monotonă mă calmează şi aproape că mă adoarme, ochii mi se închid lasciv, de plăcere, de multă vreme nu ne-am mai petrecut dimineţile întinşi în pat, poate vom rămâne aşa toată ziua, îl voi ascunde aici ca pe un copil răpit, iar el va rămâne acasă pentru totdeauna, nu ne va mai părăsi pentru lungile sale drumeţii, nu se va mai duce de acum nici măcar la toaletă, depinzând în totalitate de mila noastră, va zăcea în pat, se va recompensa faţă de Noga pentru perioadele de îndelungată absenţă, o va asculta povestind cum şi-a petrecut ziua la şcoală, profesoara a urlat la ea, deşi nu făcuse nimic, se întorsese doar o secundă să ia o gumă de şters, de ce se leagă întotdeauna de ea, iar eu voi renunţa la serviciu, nu voi mai putea avea grijă şi de alţii, voi spune eu, voi pleca în concediu de maternitate, fără să nasc, dar voi ascunde boala lui, pentru a nu fi forţată să îl duc la medic, numai noi vom avea grijă de el, va fi un prizonier răsfăţat, un bebeluş uriaş, care încă nu se întoarce de pe o parte pe alta şi nu se târăşte, aşa vom avea grijă de el doar noi două, astfel încât nici să nu se însănătoşească, nici să nu moară, copilul mult dorit, copilul care ne va face să devenim o familie.

Dar un scâncet zdrobeşte liniştea întunecată, smulgându-mă din leagănul acela cu mişcări regulate, plăcute, mi-e frică, ajută-mă, iar eu mă trezesc, ce se întâmplă cu mine, de ce mai pierd vremea aici, trebuie dus la Urgenţă, spun eu pe un ton apăsat, care îmi zgârie până şi mie urechile, iar el se chirceşte, strânge din umeri, dintotdeauna urâse medicii mai mult decât orice boală, nu vreau, vreau să rămân acasă, însă protestele sale sunt lipsite de vlagă, învinse de vocea mea fermă, de tonul decisiv.

Încearcă să îţi mişti braţele, îl îndemn eu, poate că vraja s-a risipit, însă ele nu se mişcă, nici picioarele, nici spinarea, nici o mişcare nu transpare dinăuntrul trupului său, numai gura i se schimonoseşte, iar ochii i se învârt înfricoşaţi de jur-împrejurul camerei. Nu avem de ales, Udighi, îi şoptesc eu, trebuie să te ducem la o consultaţie, trebuie să te îngrijim, eu nu ştiu ce să fac, iar el spune, poate… să mai aşteptăm o zi, dar eu mă opun imediat, ca şi când nu aş fi fost chiar eu cea care, cu numai câteva clipe în urmă, complotam să îl ţin aici pentru totdeauna, nici pomeneală, nici nu se pune problema. Dar cum vom merge, eu nu pot să mă mişc, scânceşte el, iar eu zic, terifiată de vorbele sale, nu avem de ales, chemăm ambulanţa.

Plânsul lui mă urmăreşte în timp ce scot câteva haine din dulap, de ani de zile nu-l mai auzisem plângând, de când căzuse Noga, iar acum îmi zumzăie în urechi, ascuţit şi înfricoşător, mă îmbrac într-o pereche de jeanşi decoloraţi, dar mă răzgândesc imediat, prefer să iau costumul acela pe care îl cumpărasem cu puţin timp în urmă, un costum cu pantaloni gri, subţiri, îmi fac un machiaj de dansatoare arabă şi îmi desfac părul, de parcă eleganţa mea sporită ar putea să alunge boala. În camera de gardă întunecată şi anonimă eu voi fi radioasă şi sigură pe mine, toţi medicii vor fi convinşi că mă aflu acolo doar din întâmplare şi ne vor trimite repede acasă, dar dintr-odată mă cuprinde un sentiment ciudat, o dorinţă de aventură, dorinţa de a împărtăşi mai multe momente cu el, la fel ca acesta de dimineaţă, să nu mai fim despărţiţi, ca întotdeauna, fiecare măcinat de propriile preocupări. Îi simt privirea înţepându-mă în spate, cu ostilitate, ochii uluiţi, eşti nebună de legat, unde îţi imaginezi că te duci, iar eu îmi întorc spre el faţa machiată, de ce te interesează pe tine asta, Udi, mie îmi dă încredere în mine, şi imediat îmi cer iertare de parcă i-aş fi fost necredincioasă, dar el continuă, vocea mea ruşinată l-a stârnit, îţi dă încredere să fii ridicolă, mergi la spital, înţelegi, nu la petrecere, mergi la spital pentru că nu mă pot mişca, însă tu sărbătoreşti deja pentru că îţi imaginezi că în felul acesta vei scăpa de mine.

Cu palmele grele îmi acopăr faţa, este ca şi când ar fi aruncat în mine cu pietre, din pat, o lopată de pietriş plină de silabele unor vorbe murdare, cum îndrăzneşte să îmi invadeze intimitatea şi să îşi verse acolo gunoiul, cum îl voi mai scoate dinăuntrul meu, cum îi voi putea demonstra că a greşit faţă de mine, dar de ce ar trebui eu să îi demonstrez lui ceva, în definitiv, mereu trebuie să mă justific, să îmi cer scuze, de parcă aş fi fost vinovată dintotdeauna. Nu-l lua în seamă, ar fi spus Anat, pur şi simplu ignoră-l, oricum nu aude ce îi spui, se aude numai pe el însuşi, asmuţindu-se pe sine împotriva ta, iar eu m-aş fi încăpăţânat, nu este cazul lui, mă iubeşte. Tocmai pentru că te iubeşte, îmi explică ea asemenea unei profesoare nerăbdătoare, iar eu o implor să îmi răspundă, ca şi cum de ea ar depinde totul, dar de ce nu se poate să iubeşti pur şi simplu şi gata, să fim prieteni, de ce este totul atât de greu, iar ea tace, asta e realitatea, draga mea, şi acum îmi vine să fug la telefon şi să îi povestesc, aşa cum făceam pe vremuri, el a spus asta şi eu am zis aşa, iar el m-a insultat şi eu l-am jignit, la rândul meu, însă îmi amintesc pe dată, doar buzele i se mai mişcă, nu are nici o putere asupra mea, nu se poate ridica să meargă, este complet dependent de mine. Vorbele lui îmi trec pe lângă urechi, absurde, fără înţeles, încercând să ajungă la mine, iar eu ies din cameră, mă apropii de telefon pentru a suna la serviciu, dar atunci observ ceva pe frigiderul din faţa mea, agăţat de magneţelul acela colorat pe care Noga îl confecţionase pentru mine de ziua mamei, era numărul de telefon scris cu cifre adunate şi strâmbe al ambulanţei, iar eu îl privesc înspăimântată, de când atârnă acolo, cine ştia că vom avea nevoie de el?

Fără să mă bâlbâi, de parcă aş fi sunat după un taxi, comand o ambulanţă, apoi mă întorc în dormitor cu paşi sprinteni, aproape provocatori. Stau în faţa ochilor lui micşoraţi, care par închişi chiar şi atunci când sunt larg deschişi, şi îl informez pe un ton sec, trebuie să te îmbraci, Udi, imediat vin să te ia, iar el se retrage, întorcându-şi faţa de la mine, ochii săi se despart cuprinşi de teroare de obiectele din jurul său, se agaţă de dulapul de haine, de jaluzelele trase, de fotografia acelei case vechi, ce o fi acolo, deasupra acoperişului, nori sau umbre ale norilor? Se aude înfundat o sirenă, iar eu ies de după uşile dulapului cu un tricou alb şi o pereche de pantaloni de trening, pentru a fi uşor de îmbrăcat, îi trag tricoul peste cap, gâtul lui pare mai relaxat acum, ca şi când îi face bine să ştie că va părăsi această casă, chiar şi mâinile sale cooperau, doar picioarele îi erau încă ţepene, incapabile de mişcare, îi trag pantalonii peste gambe, peste fese şi iată-l îmbrăcat, arată de parcă ar urma să iasă în câteva secunde să alerge puţin. Aşa venea la mine seara, în urmă cu mulţi ani, le spunea părinţilor săi că iese să alerge şi venea la mine, scund şi emoţionat, iar mama mea îl măsura de sus până jos, cu dispreţ, ca pe ultimul dintre pretendenţii ei, şi îi aducea câte un pahar cu lapte, după care se aşeza ca o regină în faţa televizorului, aşteptând să înceapă filmele acelea vechi, în care juca actriţa care semăna atât de mult cu ea. Eu eram sigură că este chiar ea, aceiaşi pomeţi proeminenţi, aceleaşi buze frumos conturate, aceeaşi piele curată şi măslinie, şi eram sigură că în timpul nopţilor, când ne lasă singuri, merge să filmeze pe ascuns la filmele acelea, de aceea erau alb-negru, pentru că se filma doar noaptea, şi de aceea nu se trezea odată cu noi dimineaţa, iar eu trebuia să îmi trezesc fratele mai mic, să îl îmbrac şi să îi pregătesc sendvişuri. Abia după mulţi ani am aflat că ea îşi petrecea toate acele ore stând cu prietenii prin baruri şi bând, şi uneori o lăsau în drumul lor lângă casa cu acoperiş de ţiglă şi îl trezea pe tata dimineaţa, plângea în braţele lui şi îl asigura că mâine-dimineaţă ia copiii şi se întoarce la el, iar el o privea îndurerat şi spunea, da, Ela, eu cred că acum îţi doreşti asta, dar mâine-dimineaţă îţi vei dori cu totul altceva. Uneori mă trezea şi pe mine când se întorcea acasă, îmi şoptea că, dacă voi fi fetiţă cuminte, poate ne vom duce să locuim din nou cu tati, aşa că eu mă trezeam dimineaţa devreme şi duceam gunoiul, spălam vasele şi făceam paturile, până când am înţeles că eram singura care se amăgea, crezând în promisiunile acelea nocturne, la beţie, care se spulberau odată cu răsăritul soarelui.

Bătăile în uşă sunt scurte, energice, asemenea acelora ale unor poliţişti la uşa unei case în care ştiu că se ascunde un criminal. Unde este bolnavul, întreabă ei, doi malaci îmbrăcaţi cu veste aurii, iar eu mă învârt de colo până colo în costumul meu nou, ridicol, e culcat pe pat, mă scuz eu, şi îi conduc spre zâmbetul acela radios şi tânăr al său, pe care nu i-l mai văzusem de atâta vreme, zâmbetul pe care îl păstrează numai pentru străini şi pentru cei care îl însoţesc plini de devotament în drumeţiile sale. Ce s-a întâmplat, întreabă ei, iar el le spune pe un ton calm, ca şi când s-ar fi resemnat deja, nu îmi simt picioarele, nu le pot mişca, iar mâinile, cu dificultate, şi ei îl privesc neîncrezători, observându-i forma fizică, pare a fi un sportiv îmbrăcat în hainele acestea. Când a început totul, se interesează ei, s-a mai întâmplat, iar el spune, nu, niciodată, doar în dimineaţa aceasta, nu am mai reuşit să cobor din pat. Te doare ceva, întreabă ei, iar el se uită spre mine ca şi când şi-ar cere scuze, totul mă doare, chiar şi membrele pe care nu le simt mă dor, dar ei nu par a fi încurcaţi de acest paradox, îi întind mâinile şi îl apucă de încheietură, îi fixează în jurul braţului aparatul de tensiune, ascultând cu atenţie jeturile ritmice de aer, ţâşnind de parcă ar fugi să-şi salveze viaţa, după care îl anunţă, trebuie să vă facem un control mai amănunţit, aşa că vă ducem la camera de gardă a secţiei de Urgenţe. Trebuie să pregătesc ceva anume, întreb înghiţind în sec? Haine de schimb, periuţă de dinţi? Iar ei răspund, sigur, de ce nu, cel mai în vârstă dintre ei mă priveşte cu milă, iar eu răspund printr-un zâmbet umil, prezenţa lor mă linişteşte puţin, orice, numai să nu rămân singură cu el, mă învârt de colo până colo prin casă, îndes în geanta mea veche chiloţi şi şosete şi un halat, exact cum am făcut atunci când m-am dus să nasc, păşind încovoiată de durere şi contracţii, care îmi frângeau trupul în două, şi o perie şi un sutien, dar deodată mă uit stupefiată în geantă, ce fac eu aici, împachetez lucrurile mele, nu pe ale lui, răstorn totul pe pat şi mă îndrept spre rafturile dulapului unde se află hainele lui, iar el spune, îndeasă acolo şi o carte, să am ce citi, şi eu întreb, ce carte, iar el, pe targă deja, cu tălpile atârnând în aer, îmi spune, Tanahul1  meu, îl găseşti în rucsac.

Ca un convoi trist ieşim din casă, Udi slăbit şi lungit pe targă, cu o expresie de încredere forţată, purtat pe scări asemenea unui bebeluş al cărui cărucior este ridicat de braţele devotate ale părinţilor, eu încui uşa în grabă, mă mai lipesc o dată uşor de ea la despărţire, cine ştie când o voi revedea. Lângă ambulanţă s-au adunat câţiva vecini curioşi, ce s-a întâmplat, întreabă ei compătimindu-l, iar el, care în general abia dacă se sinchiseşte să le dea buna ziua, le răspunde cu seninătate, punându-i la curent cu cele petrecute în cursul dimineţii, iar fiica vecinilor de sub noi, care tocmai se întorsese din India, îi povesteşte despre un medic tibetan extraordinar, dacă nu vă vor putea ajuta la Urgenţe, să-mi spuneţi mie, iar el încuviinţează mulţumindu-i, părea că i-ar fi plăcut să mai audă şi alte detalii despre acest lucru, însă bărbaţii aceia îmbrăcaţi în veste fosforescente pun capăt brusc acestei intimităţi nou-create, îl împing spre capătul ambulanţei cu mişcări precise, asemenea celor ale unor gunoieri, eu îl urmez, mă aşez pe băncuţa destinată rudelor îngrijorate, pe care le poţi vedea din profil după un colţ de perdea, atunci când trece ambulanţa pe lângă tine pe stradă, cu sirena pornită, iar tu îţi ridici ochii, le priveşti profilurile îngrijorate şi ştii, viaţa lor s-a făcut ţăndări, soarta le-a fost pecetluită.

1. Biblia ebraică – cuprinde toate textele sacre evreieşti: Torah, Neviim şi Ketuvim.