© 2014 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-4754-5

ISBN PDF: 978-973-46-4755-2

ISBN print: 978-973-46-4683-8

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Ştefan Tuchilă – www.archiphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

M. DUŢESCU (n. 1979, Alexandria) este arhitect şi lector la Universitatea de Arhitectură şi Urbanism „Ion Mincu” din Bucureşti. În urma cîştigării concursului organizat de Editura Cartea Românească, publică în 2010 volumul de poezie şi toată bucuria acelor ani trişti – distins ulterior cu premiile naţionale „Iustin Panţa” şi „Mihai Eminescu” pentru debut. În 2014 a mai publicat volumul de poezii franceza un avantaj, Editura Pandora M.

Personajele şi situaţiile din acest roman sunt fictive. Orice asemănare cu persoane sau întâmplări reale este pur întâmplătoare.

1

De câte ori nu ţi s-a întâmplat să te afli la Universitate sau, mai rău, să stai chiar la tine în faţă la Litere şi să te uiţi după un băiat blond care aleargă pe trotuarul de vizavi, cu un mare sul de foi şi o mare machetă în braţe? L-ai văzut când a ieşit de la metrou în viteză, s-a strecurat printre maşinile înşirate de-a lungul străzii Edgar Quinet, disperat, ciufulit. Tocmai voiai să intri la seminarul sau la masterul tău de Lingvistică, dar mai zăboveşti puţin cu ochii după zvârluga asta blondă. Lostriţa asta, ai spune. Ai mai văzut şi alţii ca el, le-ai văzut şi pe fete, nu sunt ca la tine la seminarul şi masterul vieţii – şi te uiţi după băiat, şi te uiţi. Posibil ca şi în anii trecuţi să-l fi văzut tot aşa, cu un sul de foi şi rigla aia de doi metri în mână. Posibil tot pe trotuarul de vizavi, de-a lungul zidului cu vitrine, la Arhitectură.

Eu sunt băiatul după care te uiţi.

Eu sunt cel care peste şase ani, când vei încerca să traversezi strada Edgar Quinet pentru a cerceta îndeaproape ultimele noutăţi expuse în vitrina librăriei Mihai Eminescu, te va lovi cu maşina. Te va şterge cu portiera maşinii şi-şi va zgâria vopseaua din cauza la fermoare şi la nasturi şi la capse şi la ce mai are geanta aia a ta burduşită cu lucrări de control. Şi îşi va rupe şi oglinda retrovizoare, care acum se pliază doar manual – cum altfel să se mai plieze, dacă s-a rupt?

Numele meu e Horia Petrescu şi sunt arhitect. Fiindcă spre deosebire de majoritatea copiilor mie mi-a plăcut matematica, şi pentru că am avut şi talent la desen şi tot felul de alte talente încă de mic, părinţii mei – deşi iniţial nu le-a fost clar unde, cum şi concret pentru ce – au hotărât că de data asta vor fi foarte inteligenţi şi nu vor mai pune atâtea întrebări la copil, ei ajungând practic la sapă de lemn, muncind şi făcând economii din salarii ca să-mi poată plăti mie meditaţii săptămânale la matematică şi desen. Aşa se face că am intrat printre primii la Arhitectură în ’99, la fel am terminat-o în 2005: atâta durează această facultate, şase ani, bucuria părinţilor. Numai foile A1 şi cartoanele de machetă, tuşul, rapidografele, creioanele şi culorile şi soluţiile de lipit pe care le consumam la un proiect ajungeau să coste aproape cât salariul maică-mii pe o lună – şi, în afară de cursuri şi seminarii, aveam două sau trei proiecte mari pe semestru. Albumele de specialitate, printurile color sau lemnul de tei şi de balsa nu se mai socotesc. Şi nici computerul, plăcile video sau procesoarele şi monitoarele obligatoriu de ultimă generaţie, ca să suporte modelări 3D suficient de complexe în timpi acceptabili. Şase ani, la care se pot adăuga şi anii de master, dacă va mai fi cazul vreodată. Ani grei, în care am întreţinut relaţii diversificate cu o bună parte din fetele de peste 1,65 m cu care m-am intersectat prin Fire, Twice sau Club A. Studente la: Litere, Chimie, Matematică şi Geografie (vom include aici şi două de la Geodezie, cazate în căminul de la Operă, colege de cameră – una din Buzău, Roxana, şi cealaltă pe care n-am întrebat-o de unde era, dar după accent putem presupune că era ardeleancă). Au mai fost şi câteva inutile, gen Româno-Americană, Jurnalism sau ASE, care însă nu fac obiectul acestei introduceri, întrucât aş dori să închei rotund, elegant, referindu-mă strict la fetele din zona mea – vecinele mele, cum ar veni – fetele de la Universitate care se uită după băieţii de la Arhitectură, săracele.

Asta aşa, înainte să înceapă povestea.

Care începe într-o seară de sâmbătă, cu două săptămâni înaintea Crăciunului. Aglomeraţie – tocmai încercam să intru la film la mall împreună cu Ema – greu de spus ce film era, de când, despre ce. Nu-i mai ţin minte nici măcar titlul, iar asta mi se pare acum întru totul normal, având în vedere dezastrul de după. Cu alte cuvinte: Bucureşti, iarna lui 2006. O iarnă care până atunci fusese destul de înşelătoare; genul de iarnă care începe fără zăpadă, dar care te poate lua oricând prin surprindere; ninge o zi şi-o noapte şi gata, paralizează oraşul. Nu, nu exagerez, fiindcă exact aşa s-a întâmplat. Mâzga îngheţată şi cei câţiva fulgi care începuseră să plutească suav chiar în momentul în care ieşeam eu din casă, bezna, traficul devenit dintr-odată anarhic, parcarea aia, în care a trebuit să mă învârt jumătate de oră până am găsit un loc liber ori faptul că, luat pe nepregătite, nu aveam cauciucuri de iarnă… în fine, Ema, care evident întârzia, cu prinţesismele ei şi tona de make-up, ca de obicei. Înjurasem aşadar foarte mult, convins că nu mai prind nici film, nici nimic. Lăsam în urmă aburi groşi de eşapament, pe Nerva Traian mi-a ieşit (pentru prima oară cu maşina asta!) un derapaj controlat, dar era încă frig (dieselul pizdii şi dumnezeilor!), era cu adevărat frig – însă, odată parcat, imediat fuga sus pe scări la Multiplex. Oră târzie, lume înfofolită, lifturi monopolizate de haite de sărăntoci şi atârnători şi cocalari, cu soţii – pardon, neveste – de cocalari, cu bebeluşi, cărucioare pliante, nepliante, mă rog, am ridicat biletele şi după o coadă infectă am reuşit să prind ultima comandă la popcorn. Ce-ar mai fi de zis? Am tras aer în piept şi m-am postat lângă totemul cu reclame la Snickers, s-o aştept în continuare pe Ema. Maxim 10 minute, m-am gândit… Când a sosit (la limită!) am vrut s-o sărut, dar ea nimic; se văieta că-i e rău, că s-a grăbit să ajungă la timp, „Şi acuma… uite!“, după care a intrat la toaletă şi-am fost nevoit să mai stau alte 10 minute după ea; filmul deja începuse, nimeni pe hol. Şi-a făcut într-un final apariţia cu creionul dermatograf în mână, în timp ce eu mă chinuiam cu cele două pungi de popcorn şi paharele aferente de Cola. „Ţine şi tu măcar paharele astea, Ema…“, şi-a luat punga şi suculeţul şi ne-am îndreptat amândoi către sală. Am bâjbâit puţin după locuri, le-am găsit şi ne-am aşezat; aveam locuri bune, rezervate din timp, telefonic.

Mă cam paranoizasem degeaba. Reclame în primul sfert de oră, apoi filmul. Acţiune, probabil. Sau mai degrabă o comedie romantică, nu ştiu. Cert e că Ema se dădea în vânt după comedii romantice şi rezerva tot ce apărea prin oraş. Mă invita uneori şi pe mine – dacă aveam timp, o însoţeam. Dacă nu, îşi convingea ea vreo prietenă sau colegă de job; oricum ar fi, nu mergea singură; nu cred să fi mers Ema vreodată la cinema singură.

Sub o formă sau alta, zilele acelea fuseseră în sfârşit mai normale. Tocmai scăpasem de viroza mea pulmonară din fiecare an – şi scăpasem totodată şi de Roberto, care plecase din ţară, urmând să se întoarcă abia după sărbători. Dracu ştie pe unde era. Îmi place să cred că nicidecum acasă la ai lui, în Italia, să basculeze cu toţii entuziasmaţi ca prima oară în viaţă o friptură de ţipar cu sos roşu la masa festivă de Crăciun, ci undeva într-un loc însorit din cealaltă emisferă. Poate într-o clinică de dezintoxicare cinci stele plus, răstignit pe şezlong, ca un vierme respectabil, cu ştaif.

Fără Roberto călare pe mine, treceam printr-o perioadă ceva mai lejeră. Nu trebuia să mai alerg în toate părţile de dimineaţa până seara târziu – de la el la Inspectoratul de Stat în Construcţii şi la Primeria del Settore, de la verificatorul de siguranţă la foc înapoi la el. „Dar stai, architetto, este ora del pranzo, mergi cu mine al pranzo? Pasta…? Risotto…?“ – eram liniştit, şi când m-a sunat Ema să mă invite la film am zis OK, facă-se voia ta, baby. Încă o comedie romantică nu ne strică. Mai ales că de aproape o lună nu mai avuseserăm parte de satisfacţii trupeşti reciproce; prin urmare, puteam fi setaţi destul de uşor pe Radio Romantic în seara aceea. Desigur, asta numai dacă bărcuţa pasiunii ar fi alunecat mai departe pe aceleaşi ape sfâşietor de limpezi şi eu n-aş fi fost amestecat în tot felul de scenarii absurde – după cum se va vedea în cele ce urmează.

De obicei sunt extrem de atent la ce se petrece în jurul meu. Nu sunt genul care ignoră deliberat atunci când i se adresează o întrebare, răspund la salut, răspund la e-mailuri sau telefon. Când am apeluri pierdute, sun înapoi îndată ce am posibilitatea. Dacă sunt prins într-o discuţie şi se întâmplă să nu pot vorbi pe moment, trimit un e-mail scurt sau un SMS. De cele mai multe ori trimit şi e-mail, şi SMS, după care revin negreşit cu un telefon. Nu suport scuze de genul „Nu mai am credit, n-am putut să te sun“ sau, încă mai grav, „N-am văzut că ai sunat“ – şi nu spun toate astea ca să mă disculp în vreun fel, numai că în momentul în care am primit primul SMS filmul ăla deja începuse, iar eu n-am putut reacţiona prompt întrucât aveam telefonul pe silent. Nimic greşit. Dimpotrivă, aşa se şi procedează când te afli într-o sală de cinema. Şi la urma urmei, cam ce te aştepţi să facă oamenii sâmbătă seara?

Ema aproape că adormise sau, cine ştie, poate nimerisem un film plictisitor pentru ea. Îşi lăsase capul pe umărul meu (aşa cum făcea de obicei) şi mă rugase s-o mângâi prin păr. „Horia…“, îmi şoptise, dar i-am făcut semn să tacă, Ema, suntem la film… Nu m-a luat în seamă: „Horia, vreau să-mi faci prin păr“, mi-a zis. „Haide… te rog…“ Asta îmi amintesc foarte clar, că îmi plimbam uşor degetele prin părul ei, iar ea se înmuiase, se făcuse mică şi se lipise de mine. De aceea, la al doilea SMS sunt sigur că aţipise.

„Dormi?“, am întrebat-o, însă nu mi-a răspuns.

Îşi strânsese genunchii într-o parte şi se lăsase cu tot corpul pe mine. Era minunat, simţeam echilibrul şi frumuseţea elementară a acelui moment; nu ştiu dacă îmi plăcea filmul (evident, nu conta) şi încă mă mai gândesc ce-ar fi fost dacă n-aş fi citit cele două SMS-uri atunci. Ce-ar fi fost dacă pur şi simplu curiozitatea mea s-ar fi lăsat învinsă o dată, o singură dată. Să fi urmărit filmul în linişte, sau cel puţin să fi stat comod în fotoliu alături de Ema – eu cu mâna prin părul ei, ea sprijinită de umărul meu, moţăind – şi să-mi fi deschis telefonul abia la plecare (cum se şi face, de altfel).

„accident grav veniti acuma. e grav“ – ăsta era primul SMS, număr necunoscut. Şi al doilea, acelaşi număr: „vasile a cazut de pe schela. sunt adi baiatul lui domnul florin de la santier“. Le-am păstrat pe ambele în telefon, încă le am.

Fără să stau pe gânduri, am trezit-o pe Ema şi am ieşit în viteză din sală.

Ningea încontinuu. Ea s-a urcat în maşina ei ca o buburuză durdulie şi a plecat icnind, în timp ce eu – distrus şi neavând nici cauciucuri de iarnă – m-am văzut nevoit să-mi abandonez maşina în parcare la mall şi-am sărit într-un taxi.

I-am explicat cât mai operativ şoferului unde trebuie să meargă, pe Popa Soare, la şantier.

Era sâmbătă seara şi toată bucuria noastră ţinuse aproximativ douăzeci de minute; deşi confuz şi bântuit (ca de obicei în astfel de momente) de un pluton de diavoli mici şi neastâmpăraţi, am fost totuşi îndeajuns de lucid încât să-mi dau seama că ceva foarte greşit se petrece cu mine şi trebuie să ies din această schemă cât mai rapid.

Prima oară când am avut de-a face cu cireada asta de retardaţi am zis adios! viaţa mea de yuppie bucureştean nici n-a început, că deja se sfârşeşte. Nu numai că beneficiile fizice, palpabile (banii, spre exemplu) se tot lăsau aşteptate, dar mă simţeam catapultat într-o zonă incertă, murdară, extrem de departe de ceea ce se presupune că ar trebui să fie practica profesională a unui tânăr arhitect într-o ţară europeană, la începutul mileniului 3. Nicio legătură între visele cu care crescusem în cei şase ani de facultate şi cloaca de acum; cu Florin şi Adiţă, cu Ioji, Rodel, Vasile şi Gelu. Şi tartor peste ei, Roberto… Despre care crezusem iniţial că e un fel de maistru şef de echipă, dar omul era mult prea bine pentru un şef de echipă. După asta, mi-am închipuit că e un arhitect trimis de proprietarul din Italia aici, ca să-i ţină pe ăştia din scurt. Şi pe mine odată cu ei. Numai că peste alte câteva luni, după ce am apucat să-l cunosc, mi-am dat seama că n-are cum să fie numai atât, ci e chiar el, în carne şi oase, proprietarul caselor la care ăştia lucrează de zor.

De fapt, Roberto era toate trei la un loc. Venit de undeva din sud, s-a înscris la o facultate de arhitectură la Bari, pe care, după spusele lui, n-a terminat-o. Alteori, uitând ce a zis cu două săptămâni mai devreme (îmi place să cred că era de la prafuri; se freca încontinuu la gingii şi la nas), susţinea că şi el e tot arhitect, un arhitect cu acte în regulă. Doar că, spre deosebire de noi, el n-a fost nevoit să calce deloc pe la şcoală, ha, ha! Şi că proiectul de diplomă i l-a făcut un coleg, pe bani. Şi că provine dintr-o antica famiglia italiana de arhitecţi şi constructori sau ceva pe-acolo. Cert e că taică-su s-a ocupat cu şantierele în perioada boom-ului din anii ’60-’70, iar micul Roberto a fost nevoit să crească printre buldozere şi excavatoare şi a învăţat cum se consolidează pereţii de zidărie care au fisuri structurale, cum se vibrează betonul, cum se face o stereotomie perfectă. Mai târziu, având şi noţiuni minimale de teoria arhitecturii, plus – dacă nu chiar bun-gust – măcar un discernământ estetic nativ, se bagă şi el în acest business de familie şi face primii bani. După un timp însă, Italia devine suprasaturată: s-a speculat destul, italienii au toţi o a doua casă, sunt fericiţi şi încep să consume mâncare şi televizor (ele), să-şi cumpere haine şi să umble după siropoşenii prin Europa de Est (ei) sau să-şi fumeze minţile (copiii lor). S-au înăsprit regulamentele urbanistice şi de protecţia patrimoniului, impozitele cresc de la an la an şi – drept consecinţă – profitul în domeniul dezvoltărilor imobiliare îngheaţă undeva între 10% şi 15%, complet neinteresant pentru o felină de rasă precum Roberto. Abandonează afacerea asta păguboasă şi plictisitoare pe care o moştenise de la „imbecilul“ de taică-su (cum încă îi place şi acum să-l numească) şi, suficient de documentat şi desigur pasionat, pune bazele unei agenţii foto-video şi se apucă să investească temeinic în industria porno.

Pe această filieră, se mută la începutul anilor 2000 la Praga, unde o va cunoaşte pe Miss FHM Czech Republic 2001 alături de care, pentru o vreme, descoperă dragostea. Però, non si sa cosa ci riserva il domani: iată-l, după nici două luni nu se poate abţine şi reia investiţiile în imobiliare, Praga fiind la vremea aceea unul dintre oraşele emergente pe piaţa europeană de profil. Încet, încet, tentat de banii ce se fac relativ uşor şi în alte capitale ex-comuniste, se trage şi mai mult către Est. Bifează firesc Budapesta, Belgrad, Kiev şi ajunge să se stabilească la Bucureşti – unde e mai uşor să te faci remarcat dacă te-ai născut în Italia, iar femeile sunt oricum infinit mai prietenoase decât Katerina din Praga, glacială şi misterioasă, apropiindu-se îngrijorător de 30 de ani – adică mult peste standardele lui Roberto – „Îşi dorea să ne căsătorim, Dio mio!“. În plus, se ştie că la începutul anilor 2000 Estul oferea o mulţime de portiţe favorabile speculei imobiliare: fond construit nevalorificat, corupţie, legislaţie incompletă, dezorientare, complexe uriaşe faţă de Vest, inflaţie, bani câştigaţi uşor din afaceri cu Statul şi care trebuiau într-un fel sau altul rulaţi, muncă la negru, corupţie, administraţie publică incompetentă, prostie, corupţie.

Roberto e genul care nu se asociază cu nimeni pentru că n-are încredere în nimeni. Nu dezvoltă relaţii apropiate cu nimeni şi-i place să se poarte cât mai spartan, ca şi când n-ar avea, spre exemplu, familie. În fapt, are doi părinţi („imbecilul“ de taică-su încă trăieşte) şi se pare că ar avea şi un frate, dar vorbeşte prea puţin despre el. Are în schimb mai multe firme în Bucureşti şi Arad, despre care vorbeşte deseori; sunt toate ale lui, ca acţionar majoritar. Câte una pentru fiecare investiţie nouă pe care o face în imobiliare.

Nu angajează niciodată constructori specializaţi, ci direct salahori şi cel mult un dulgher şi un fierar-betonist ca să-i coordoneze pe restul. Oricum ar fi, reuşeşte să găsească întotdeauna cei mai proşti oameni. Nu în ultimul rând, dirigintele de şantier cu care colaborează (şi cu care el se înţelege perfect) pare veşnic trezit din somn; nu ştie nici măcar câte etaje are clădirea pe care trebuie s-o inspecteze, nu are ştampila la el, îi moare periodic mama sau suferă spitalizări multiple – ca scuză pentru faptul că dispare cu săptămânile fără să răspundă la telefon. Pe scurt, un alcoolic. Şi, fără excepţie, se prezintă cu o Dacia papuc. Nu-ţi trebuie mai mult de o secundă ca să înţelegi mecanismul: un sac de ipsos, o rolă de coaxial, un bidon de var, cuie. Le arunci în spate, ai închis bena şi pa!

Ajung la şantier pe Popa Soare şi-i găsesc pe toţi adunaţi într-o cameră din mansardă în jurul unui godin improvizat. Pute a ciorapi, a răsuflare grea; Vasile zace pe un recamier şi pare într-adevăr grav, e plin de sânge.

— Aţi sunat la Salvare? îi întreb, că se uită ca vitele.

— Nu, boss. Ce, matale nu ştii că n-are carte de muncă? Că zicea că-i face şi nu i-a făcut, se repede ăla mic, Adiţă.

— Adriane, tu du-te mai bine la o farmacie non-stop şi cumpără pansamente şi tinctură de iod. Şi sunaţi unul din voi la Roberto, le zic, în timp ce formez numărul de la Salvare pe telefon.

— Nu sunăm, vine răspunsul.

— De ce?

— E plecat de sărbători şi-a zis ca să nu deranjăm. A lăsat-o pe doamna Gabi să ne verifice, dar e şi dânsa plecată, mai zice Adiţă şi iese după tinctură de iod.

— Care înainte să plece, începe Florin, ne-a adus parizer şi brânză, domnu’ Horia… Brânză de oaie în post! Cică cadou de sărbători! Pe Adiţă mi l-a trezit primul şi l-a trimis la o cunoştinţă de-a ei să ajute la glet… Când s-a întors, odihnit, i-am zis: „Adiţă, tot aşa să munceşti, taică, nu ca noi“, dar el săracul râdea… nu ne-am atins toată ziua de alea, i le-am băgat la loc în frigider, să şi le mănânce ea, când o fi, cu Roberto. Ne-am luat o bidoană de suc, că nu mai puteam, ne dârdâia vinele; ştii vorba aia: vrei, nu vrei, încarcă, descarcă tablă de 3…

În mod normal ar fi trebuit să-l întrerup încă de la prima propoziţie şi să-i servesc o infuzie caldă cu „Dacă nu ţi-a plăcut şcoala etc.“ sau „Adu-ţi aminte cum rânjeai din ultima bancă atunci când învăţătoarea etc.“, dar m-am gândit că nu e momentul – Vasile scheaună acolo şi n-are rost să mă lungesc la mizerii.

— Pâine cu muştar am mâncat, domnu’ Horia, continuă el contemplativ, arătând spre un borcan jegos de muştar de pe pervazul ferestrei. Că dacă nu era cu Vasile, mă închinam acuma şi spuneam rugăciunea… şi ăsta micu’ doarme de-a curmezişu’, întins pe tot patu’… n-avem loc amândoi, domnu’ Horia; îl dau mai încolo, îi zic „Dă-te mai încolo, Adiţă…“, sting becul şi mă bag încetişor lângă el… că mă ia cu dureri… mă trezesc noaptea, mă chinui să fac, şi nu pot. Şi dacă e, e cu sânge… s-a întins pe sistem… mă roade… ca un gherlan mă roade, nu scap…

— Hai Floceo, mai lasă-ne, îl întâmpină Gelu din uşă. Zi cu nea Vasile. Că ăştia la o adică vrea să-l chemăm pe Ifrim, mai zice, întorcându-se către mine. La ce să-l mai chemăm pe Ifrim, ce să mai caute Ifrim aicea, domn’ arhitect?

— …după aia, a venit cu racorduri, continuă Florin pe acelaşi ton. Şi cum m-a văzut, cică „Tu marş de desfundă căminul!“: ce era acolo, de toate…! Pe Adrian mi l-a repartizat să învârtă la şarpe, eu de dincoace ţineam şi eu strâns. Ce să zic… oameni împuţiţi! Degeaba au gardian în faţă la vilă… am găsit prezervative, tampoane umflate de pişat am găsit, de era să vomit… Adiţă râdea, zicea că i s-a sculat – i-am zis: „Adriane, ce-ai, mă, ai spermat?“.

Pentru un antropolog îmi imaginez că toate astea reprezintă ceva; pentru unul ca mine, nu. E ca şi când aş fi la doi metri sub apă, aşezat pe fundul unei piscine, şi aş face eforturi să comunic cu cineva care stă turceşte în faţa mea: mişcări fără vlagă şi calambur de duzină. Reuşesc după câteva insistenţe să prind dispeceratul de la Salvare, le dau adresa, explic. Nu e bătrân, da, accident de muncă… Să vină odată Salvarea, să-i salut, să le urez dracului sărbători fericite şi gata, să plec. Că asta numai profesie onorabilă şi creativă şi bine plătită nu e – dar Florin îşi deapană implacabil viaţa lui de babuin abandonat la Zoo Băneasa:

— …după aia, când să mă culc, l-am visat! Căram şpaleţi, descărcam la baxuri din dubă. „Adiţă, ce facem noi, tată? Că ăsta ni se-arată şi-n vis… Eu nu mai pot, mor…“, dar el că nu, că stai bre, ce e cu matale, ai băut ceva? Nu tată, ce era să beau, şoricioaică?

— Domn’ arhitect Horia, intervine Gelu şi-l întrerupe din nou, dumneavoastră cum consideraţi o situaţie ca asta, de vă explic eu: că ne dă drumul două zile să mergem la Crăciun. Ca să vie iar doamna Gabi şi să zică: „Rugaţi-vă să fie soare de Crăciun, că dacă ninge şi se umflă astereala vă roz beregata! Îl sun pe Roberto şi vă tai din salariu!“. Domnu’ Horia, ştii ce le-am zis la băieţi? Păi, dacă ninge, nu mai tăiem noi purceaua ca anu’ trecut pe noroi, dar ne taie nebuna din bani şi italianu’… he, he! italianu’ cu sabia, aşa le-am zis! Că şi ăla, ia să-l vezi numaidecât atuncea când o veni: că el scoate sabia, că aduce câinii, că nu mai dă el banii pe avion pentru noi. „M-aţi chiamat din concedio, magarilor…“ Păi, ce vină am eu, dacă tu nimic, niciodată, la nimeni? Inspectorul aşteaptă o dată, de două, şi pe urmă ţi-l trimite iar din nou pe Ifrim…! Aia e, când te caliceşti… La o adică dai cât nu face!

— Greu… se aude un fel de mârâit din spate.

E Vasile. Ne răsucim toţi către el.

— Zi, nea Vasile, ce s-a întâmplat? îl întreb, încercând să-mi păstrez calmul şi să par cumva cât mai sincer, dar Vasile rămâne cu ochii pironiţi în tavan.

Doar geme şi răsuflă hârşâit şi împute şi mai rău camera cu duhoarea şi jegul.

Gelu a ieşit între timp după lemne, să mai bage în sobă. Deşi au toate utilităţile la poartă, unele case vechi din centrul Bucureştiului nu sunt racordate decât la electricitate şi eventual la apă rece. Multe au încă sobe pe lemne, plus că oamenii se pot încălzi şi cu un radiator electric, din moment ce e mai simplu să furi din reţeaua electrică decât din aia de gaze.

— Tăticule, uite adevărul adevărat, sparge Florin tăcerea, dregându-şi glasul. Deunăzi, băgasem de seamă că doamna Gabi le-a zis la băieţi să nu mai bată scoabe la schele, „Ce puneţi atâtea scoabe? Ce facem aicea, Podul Prieteniei?“, că ni le potriveam şi noi să nu se rupă, să nu cadă vreunul cu spinarea în flex… Păi, crezi că Roberto ştie ceva? Că şi când vine doar ridică din umeri sau ţipă. Aşa că ne-am vorbit între noi, „Gata, plecăm! Lăsăm căpriorii şi n-are decât să plouă, plecăm!“, dar ne-a auzit, neisprăvita! Doamne, iartă-mă… şi cică ne omoară, cheamă poliţia! „La Jilava, la Jilava cu voi!“, aşa începuse să urle, şi ne-a luat punga cu scoabe şi-a încuiat-o. Şi uite că s-a rupt, taică… L-a tăiat flexul pe Vasile, de l-a nenorocit. Uite că s-a rupt schela. Să stai pe schelă în ploaie! Îşi bate joc de noi, domn’ arhitect, ne dă cu ţârâita. Că n-are, că nu i-a lăsat Roberto nimic, că nici pe ea n-a plătit-o… Vax, cine-o mai crede? Eu nu.

Apare şi Adiţă, cu rola de tifon şi cu o sticlă mare de spirt. N-a găsit iod.

Cearşafurile şi pătura pe care l-au aşezat pe Vasile s-au încleiat; zace pe spate îngălat ca un bivol, tremurând şi bolborosind „Să vie Salvarea, să mă ia…“, Gelu şi Rodel îi desfac pantalonii şi-i scot izmenele năclăite – şi încă o dată mă izbeşte mirosul. Poate n-ar fi trebuit să mă uit, însă e de la sine înţeles că Roberto îmi va cere cândva socoteală: muşchiul din spatele tibiei, praf. Nu ştiu dacă lama flexului i-a ajuns până la os, dar i-am văzut straturile subţiri de grăsime sub piele. Tremură convulsiv – aş îndrăzni să spun: ca piftia porcului din care nu va mai gusta niciodată – Gelu îi cară întruna lemne şi-i bagă în sobă, să duduie, şi în cameră se înteţeşte duhoarea aia dulceagă; cine mai ştie, s-o fi şi căcat pe el, amărâtul.

Formez încă o dată 112, da, s-a notat, a plecat deja o ambulanţă către adresa dumneavoastră. Să avem răbdare. E grav?

Cele câteva zile care au urmat au adus alţi fulgi de zăpadă, valuri de viscol şi, odată cu asta, valuri de lene concretă, palpabilă în sufletul meu pustiit, cum îmi plăcea să mă alint în adolescenţa mea provincială, cu şantierul de pe Popa Soare la fel de pustiit – cretinii plecaţi în sfârşit să taie porcul la ţară şi să ticluiască snoave cretine la gura sobei, în sânul unor familii la fel de cretine – şi cu Roberto departe. O lene mult aşteptată, pe care o gustam din plin acum şi din care zadarnic îmi doream să mă fi putut hrăni atunci, în momentele cu adevărat chinuitoare din timpul anului, când sufletul pustiit arde şi n-ai suficiente mâini să răspunzi la telefoane; când Roberto îţi cere să te dai peste cap şi să-i rezolvi încurcăturile în care se bagă zilnic, el şi al său echipaj de cimpanzei beţi: Gelu, Adiţă, Florin, nefericitul de Vasile şi restul.

Ca o dulce compensare veniseră zilele acelea; doar ninsoare placidă şi televizor, ore nesfârşite de somn, ieşiri la prânz sau la cină cu câte un client (sau posibil client) şi atât. Nu mi se ceruse mai mult, nu simţisem nevoia de mai mult; mă mai bipăiam cu Ema din când în când, iar de vreo două ori chiar am reuşit să mă mobilizez şi să merg la un ceai pe la ea.

Invariabil, în primele momente când o întâlneam mă înduioşa teribil. Amestecam un soi de compasiune, ca pentru cineva neputincios care priveşte cu ochi mari ce se petrece în jur şi nu pricepe nimic, fiind permanent supus unor pericole din toate părţile – lumea rea, cerul, pământul – cu sentimente dintre cele mai elementare, cum ar fi atenţia pe care ţi-o concentrezi asupra unui animăluţ sau grija zilei de mâine. Dacă se nimerea să ne dăm întâlnire prin oraş era dezastru. De când se răcise vremea, Ema renunţase la fandoseli şi machiaj şi umbla încotoşmănată până în gât; avea şi-o căciulă colorată pe cap (i se vedeau doar buziţele şi ochişorii mari de sub ea), iar când se prezenta astfel îmi tăia orice chef. Să mă fi rugat atunci s-o sărut, şi nu cred că puteam; arăta ca o felicitare de Anul Nou.

La fel, dacă mă primea acasă la ea. O găseam fie într-un halat de baie galben citron (stilul pui de găină, deci nu), fie într-o salopetă cadrilată imposibil de acceptat pentru orice fiinţă trecută de 12 ani. Aşa îi plăcea ei, avea perioade, simţea că se răsfaţă; îşi trăia un fel de copilărie întârziată, o copilărie pe care n-o avusese la timp. Crescuse într-o familie cu foarte mulţi bani, dar şi cu probleme: un tată absent – consilier juridic sau ceva avocat, întotdeauna pe drumuri – şi o mamă depresivă, care în mod paradoxal avea să rămână pentru multă vreme îndeajuns de lucidă încât să nu-şi ia copilul şi bagajele şi să divorţeze, să-l părăsească pe omul ăsta care în afară de bani şi prestigiu nu le oferise nimic.

Intram pe uşă tăcut, iar Ema pregătea ceştile, punea apa la fiert. Stăteam aşa pasivi, întru câtva amorţiţi; ne uitam unul la altul minute în şir aşezaţi la masa ei din bucătărie, sorbind din ceştile de ceai, ea îmi povestea apoi despre Anne sau despre ce-a mai auzit de la Anne, eu o întrebam dacă pleacă undeva de Revelion, ea se mira de întrebare. Şi iarăşi minute prelungi de tăcere, pentru că de fapt nu aveam chef să fac Rev-ul cu gaşca ei, cu SUV-uri şi etichete intimidante pe haine, cu privirile alea Visine; ochi limpezi albaştri, zâmbet impecabil, coafură perfectă. Îi cunoscusem odată şi fusese oarecum dureros: fiinţe bipede care vorbesc despre curse charter şi despre cum ne fac ţiganii de râs prin lume – „Lasă că şi la Bruxelles e plin de turcaleţi şi arabi“, „Doar în Londra nu mi s-a părut că văd atâţia, excepţie făcând ăia cu alba-neagra de lângă London Eye şi care – surpriză! – vorbeau între ei în rusă… sau iugoslavă…“, „Nu ştiu, că noi în Londra n-am nimerit centrul. Dar ce contează unde te cazezi, câtă vreme ai un Starbucks aproape?“, „Da, şi eu simt că devin dependentă de cafeaua lor. Numai că ultima oară la inseminare doctora mi-a interzis cu desăvârşire cafeaua“ – şi tot aşa, colegele de job ale Emei, taca-taca, însoţite de partenerii lor. Care la rândul lor sunt nişte exemplare superbe: din spatele perechilor de Ray-Ban afişează umbra unei permanente preocupări, a unui blocaj sinistru, motiv pentru care intervin rareori în discuţie, şi o fac distant, precaut, ca orice mascul de rasă. Dincolo de asta, n-aş fi avut oricum bani de Sölden, în condiţiile în care Roberto întârzia sistematic când era vorba să se achite de obligaţii. Sau o făcea special, date fiind alternativele de care m-aş fi putut bucura în oraşul Bucureşti Capitală Europeană la vremea aceea.

— Hei, dar n-a zis nimeni de Sölden… ce Sölden? răspundea Ema, cu un glas pe care acum mi-l închipui mai degrabă impersonal. Anul ăsta rămânem aici. A cumpărat sora lui Anne un club şi, dacă termină amenajările, facem acolo. E pe Căderea Bastiliei. Vii?

— Dacă e scump, îţi dai seama că nu. La cum e Anne, mă-nţelegi, n-aş vrea să te fac de râs…

— Horia… dacă încerci să spui că ai de gând să porţi tot jeanşii ăştia cu care baţi coclaurile, atunci, într-adevăr, mai bine nu vii, a încuviinţat, şi şi-a coborât iarăşi ochii în ceşcuţa de ceai.

Aşa le zicea ea la şantiere, „coclauri“… O cam plictiseau poveştile mele şi munca mea, deşi avea casa ticsită de reviste de amenajări şi design, iar eu mă amăgeam cu ideea că printr-un soi de complementaritate ar putea s-o intereseze şi arhitectura. În fine, am tăcut, m-am mai uitat un pic pe pereţi, am mai învârtit un pic linguriţa în ceaşcă, gândindu-mă de fapt ce să-i spun. Cum să-i spun. Cum să-i explic că nu-mi doresc nimic anume, că doar mă bucur de zilele astea goale, când şantierele stau pe loc şi lumea e plecată, şi nimic altceva. Că nu vreau decât să mă bag în pat pe 31, ca să mă trezesc neschimbat pe 1; să fac un duş rapid, să merg apoi să pun ibricul pe foc, pliculeţul de ceai, o omletă cu mult pătrunjel, şi să mă mut la loc în pat cu toate de-a valma, să mănânc puţin din omleta aia, să se sleiască acolo pe farfurie şi să se adune tot uleiul din ea; să se răcească şi ceaiul fără să-mi fi amintit să iau vreo înghiţitură; doar să butonez telecomanda fără vreun plan. Afară să ningă, sau nici măcar, şi să nu mă sune nici taică-meu, nimeni. Să nu fiu nevoit să sun nici eu pe nimeni. Să nu urez şi să nu primesc urări de Anul Nou de la nimeni; nici prosperitate, nici sănătate, nici bani… Dar să se întâmple – şi să vină toate duium, voluptuos, încă din primele luni ale noului an. Să curgă şi bani, şi relaxare, şi lene, să nu le pot duce. Iar pe măsură ce timpul va trece şi zilele vor fi mai însorite, să devin din ce în ce mai arogant şi mai sigur pe mine – şi de fapt nici de asta să nu-mi pese, doar să-mi golesc mintea cu succes pe noi culmi.

— M-a invitat Paul la Cluj, am minţit, dar cred că nici ei nu-i păsa, fiindcă a schimbat subiectul, zicând rar, cu o intonaţie joasă:

— Horia… spune, de ce ai venit? şi s-a ridicat de pe scaun fără să aştepte răspunsul, aruncându-mi aşa, un fel de privire.

S-a îndreptat către hol. M-am ridicat şi eu, m-am uitat un pic stânga-dreapta fără vreun motiv precis şi-am urmat-o. M-am apropiat, încercând să-mi amintesc când m-am epilat ultima oară; era OK, fusese atunci cu filmul şi accidentul din şantier, într-una din zile. M-a fixat din nou cu privirea o fracţiune de secundă şi mi-a dat apoi un mic brânci, îndepărtându-mă puţin. Trebuia să-i fac jocul – un joc cam ieftin, de altfel – pentru că pe vremea aceea o iubeam suficient de mult, cred. Mi se părea frumoasă, plină de contradicţii şi plină de bani; poate s-ar fi şi căsătorit cu mine dacă reuşeam să-i demonstrez că o merit. Am fixat-o aşadar şi eu cu privirea, m-am postat în cadrul uşii, iar pe ea am aşezat-o în faţa mea în picioare, cu spatele proptit de peretele bucătăriei; avea acelaşi halat de baie galben cu broderie pe guler. Înţelesesem ce vrea; m-am lăsat în genunchi, mi-am sprijinit fruntea de abdomenul ei şi-am apăsat; simţeam cum începe să se contracte ritmic. I-am depărtat picioarele şi i-am înfipt mâna adânc între coapse. Era aceeaşi, cum o ştiam. Tremura puţin. Părea că-şi pierde controlul; desculţă, tălpile îi alunecau pe gresie în lateral şi, fiindcă mi-a fost teamă că ar putea să cadă, am prins-o la un moment dat cu stânga pe după mijloc în timp ce cu dreapta am continuat să o masturbez. Mă ustura fruntea, ţesătura aia de bumbac era aspră, prin pereţi răzbăteau ecourile aceluiaşi playlist Gotan Project pe care-l puneau vecinii ei după ce se plictiseau de Pink Martini – în fine. Începuse să răsufle sacadat şi să geamă, o învăţasem deja, îi învăţasem sincopele, timpii, dar ea continua să rămână distantă şi să nu se atingă de mine, abandonându-se şi icnind câte un „Ce-mi… faci?“ când şi când. I-am tras bikinii până mai jos de genunchi şi am atins-o cu buzele. Deschisesem ochii s-o văd; lumina albă IKEA o învineţise, iar gustul acela iute puternic (pe care mi-l aminteam atât de bine şi care alteori etc. etc.) mă făcea acum să nu-mi doresc altceva decât să se termine, să mă spăl pe mâini şi să plec. O fotografie tristă pe care azi o revăd cu alţi ochi: zece kile de lehamite întinse pe gresia unui hol incandescent şi un puşti obsedat de prosperitate, bani, bani, plus acel inefabil încă ceva, lingând mecanic la Ema. Care este prietena lui. Şi care stă în picioare sprijinită de peretele bucătăriei, pe jumătate dezbrăcată, cu un halat galben citron atârnându-i pe umeri. Ţineam în continuare ochii deschişi şi am început s-o brutalizez cu delicateţe, treptat. Se frânsese de la mijloc pe spate, lovea cu umerii în perete – la fel, fără să se atingă de mine – când deodată s-a oprit. A deschis ochii, şi-a îndreptat corpul şi într-un timp infinitezimal şi-a înfăşurat halatul pe ea şi mi-a scăpat printre degete.

Am revenit singur în bucătărie. Ea intrase la duş fără să scoată o vorbă; mi-am dat seama că de fapt nici nu contează, nu mai are sens s-o aştept. Mi-am luat haina şi am sorbit din picioare ce mai rămăsese în ceaşca aia nenorocită de ceai, dar între timp a apărut şi ea; am încercat un „Ce faci, Ema…?“ – „Hei…“, mi-a răspuns. Stătea zgribulită lângă uşă, acoperită cu un prosop uriaş, şi mă privea de acolo cu aceiaşi ochi de copil expus la primejdii globale, care tocmai a vărsat cacao cu lapte pe canapeaua din living. I-am zâmbit scurt, după care ne-am luat la revedere în cel mai civilizat mod cu putinţă, lăsând o rezervă şi pentru eventualitatea unor mici sentimente.

Am coborât în mijlocul ninsorii şi-am mers pe jos până unde îmi lăsasem maşina; am dezactivat alarma, am pus contactul şi am aşteptat maxim trei secunde cât să primesc OK-ul pe bord. Am eliberat apoi frâna de mână, atent să nu patinez şi să rămân blocat în parcare ca ultimul amărât care nu are cauciucuri de iarnă pentru că nu s-a îndurat să arunce banii pe ele.

Adevărul e că un fost coleg de liceu îmi găsise un set complet, second-hand, aproape nefolosite. Primisem fotografia pe mail, Dunlop, perfecte, dar mi-a fost imposibil să blochez atâţia bani pentru ceva ce mi se păruse a fi un moft şi atât. Ajunsesem să mă panichez instant când vedeam că mă sună, „Ce faci, bă, te-ai mai gândit?“, pentru că nu ştiam ce să-i spun, de vreme ce motivul pe care i-l invocasem iniţial, „Bă, n-are cum să ţină atâta, ştii şi tu cum e cu iernile astea…“, nu mai era valabil: ningea întruna, de două zile nu se oprea. Păstram o pereche de mănuşi în buzunarul portierei şi o lopată în portbagaj, precum şi două pungi de sare grunjoasă pe bancheta din spate. Prea multe riscuri nu existau: nu mai luasem pe nimeni în maşină de vreo jumătate de an; mă deplasam doar pe distanţe scurte, doar singur.

Am plecat de pe loc, m-am înscris încetişor pe Şerban Vodă în direcţia Piaţa Unirii, spre casă. Accelerări în crescendo lent ca să nu alunec, derapaje fără contraviraj, evitat şine tramvai, evitat banda unu, borduri. Noroc cu ora târzie, că nu era trafic. În tot cazul, ştiam că am prioritate până jos la parc şi-am coborât dealul în frână de motor, într-a doua, chiar dacă zgomotul pe care-l auzeam de sub capotă nu era cel mai prietenos cu putinţă. Fulgii de zăpadă ţopăiau în lumina intermitentă a semafoarelor, oraşul era gol şi abstract, Ema nu-mi dăduse vreun SMS (aşa cum mă temeam că s-ar fi putut întâmpla), deci una peste alta simţeam că nu am motive să fiu agitat. Chiar dacă în realitate eram. Şi chiar dacă înţepenisem de frig pe scaun şi mi se lipiseră mâinile de volan, cu dieselul şi cine l-a inventat, că are nevoie de jumătate de oră până se dezmorţeşte – şi dintr-odată „Ciao architetto sono a Bucarest Club Garibaldi vino si tu. Ti aspetto“ – un superb SMS de la Roberto.

Se întorsese în Bucureşti, hahalera, şi trăsese la bine-cunoscutul său bar de striptease; trebuia să mă prezint musai acolo. Doişpe noaptea, desigur, dar ce mai contează? A greşit careva montajul la instalaţia de desfumare din subsol? Am uitat să coordonez golurile terasei cu ce-mi trimiseseră ultima oară inginerii pe mail? Nu, doar am stat cu Rodel şi cu Gelu şi le-am desenat cu markerul pe cofraj ca la proşti. Sau poate a aflat de accident şi-a fost nevoit să se întoarcă… Îl sunase vreunul? A murit Vasile? Aiurea, cine moare de la o tăietură? În definitiv, suntem în pragul sărbătorilor, iar şicane de genul ăsta nu se practică decât dacă s-a întâmplat ceva grav. Nu chemi oamenii din vacanţă că ai rămas tu fără armături sau cofraje. Mai ales nu-l chemi pe Roberto, care e drăguţ, drăguţ şi nepăsător – până ce brusc devine isteric.

Am mers înainte pe Şincai, am făcut stânga şi am traversat marele bulevard pentru a mă încadra spre Hala Traian. Sus, iarăşi stânga, apoi dreapta pentru scuarul de pe Sfântul Ştefan. Aici, la subsolul unei case se află Garibaldi Club, un loc obscur pe lângă care ai putea trece indiferent în timpul zilei, dar în faţa căruia miercurea şi în weekend, după 11 noaptea, nu mai găseşti niciun loc de parcare. Asta în caz că ţi-ai dori să parchezi moţ, printre coupe-uri şi fiţe. Dar nu-ţi doreşti; preferi să-ţi laşi maşinuţa camuflată ruşinos după un copac, pe o stradă din apropiere, şi să vii pe jos până la intrare. Chiar dacă e frig, e foarte frig şi zăpada face kranţ, kranţ.

Litere de plexiglas extrudat, neon albastru montat corespunzător, blink, blink: Garibaldi. Un nume istoric pentru un spaţiu mai degrabă restrâns: 7-8 mese scunde, cu taburete grena din piele ecologică şi canapele în jur. N-ai loc să te mişti, dar reuşeşti să identifici cu uşurinţă câteva tipe – au costumaţia-set cu sutien push-up şi bikini, inclusiv mici variaţiuni de culoare, inclusiv mici variaţiuni de culoare a pielii. În rest, vezi mulţi bărbaţi (unii chiar însoţiţi de femei – soţii, sau pe-acolo) şi-l vezi şi pe Roberto, vesel şi ca întotdeauna bronzat, agitându-se la o masă cu încă doi, aşa cum îi place lui, cu lume; doi inşi care după haine şi tunsoare arată tot a italieni. Unul ar putea fi trecut de 50, celălalt în schimb e mai tânăr. Cel de 50 e şi cel mai transfigurat, îi curg şiroaie de sudoare pe faţă. Are cămaşa scoasă din pantaloni şi descheiată până aproape de buric, zulufii complet răvăşiţi. Zace pe canapea semi-abandonat la modul lasciv, iar o tipă dansează cu genunchiul lui prins între picioarele ei. Tipa e doar în chiloţi şi execută figuri standard pe o melodie de Laura Pausini: balans regulat din umeri, combinat cu schema aceea cu braţele ridicate succesiv şi apoi coborâte lent cu mişcări ce descriu o spirală, după care flexări simultane ale picioarelor în contratimp cu o altă ridicare a mâinilor, plus unduiri de bazin. Lucru slab, cum ar spune prietenul meu Paul din Cluj (de care mi se face uneori foarte dor) – singurul aspect remarcabil ar fi eventual sânii: micuţi, dar cu o formă civilizată, cu sfârcuri tari, evidenţiate corect. În rest, fata asta nu-mi transmite nimic. Aflu fără să vreau că vine dintr-un oraşel situat în acea regiune a ţării; de obicei, lui Roberto îi place să le întrerupă din dans şi să discute amabil cu ele, întotdeauna interesat să afle ce părere au despre moravuri, politică sau despre diferenţele culturale dintre români şi alte popoare, în speţă italienii – de îndată ce domnişoara deschide gura şi începe să vorbească, lucrurile stau cum nu se poate mai clar; accentul din acea regiune a ţării ţâşneşte, semeţ, ca un jet fierbinte de spermă. Mă ustură ochii, mă ridic de la masă şi mă duc să mă piş.

Între timp, Roberto Robertino ne pregăteşte fiecăruia câte un sul mic de bancnote, să avem ce să dăm fetelor când vor mai veni să danseze. „E un joc, e un joc!“, ne spune, zâmbind, şi comandă încă o sticlă de votcă şi două cutii cu suc de mere. Alături, pe farfurii de unică folosinţă, avem struguri proaspeţi şi felii de cozonac italian cu migdale. Le face semn şi fetelor, haide, să îndrăznească, „Vitamine! Sono buone iarna…“, adaugă, cu dinţii lui strălucitori de magraon bătrân şi versat, apoi mi-i prezintă pe cei doi tipi de la masă: „Questi sono i nostri collaboratori“, domnul Stefano şi domnul Leonardo. Stefano e cel de 50 (şi e încă ocupat). Reuşeşte să-mi facă totuşi un semn caraghios cu mâna pe post de salut; a transpirat şi mai tare şi e aprins la faţă; grijulie, tipa cu accent şi unduiri de bazin îi desface toţi nasturii de la cămaşă. Nu pot să mă abţin şi mă uit: Gianfranco Ferré, cu monograma S.M. brodată în stânga-jos cu albastru. Îl cheamă Stefano Moscardi, mi se şopteşte, şi e unul dintre capii Consorţiului-Nu-Ştiu-Cum-Italo-Romeno din Bucureşti, care a făcut numeroase acte de caritate din anii ’90 încoace, în special pentru copiii din orfelinate. Nu că ar avea vreo importanţă acum, dar diverse asociaţii caritabile italiene au rulat neverosimil de mulţi bani în România în felul acesta.

Leo în schimb doar priveşte şi reuşeşte să menţină o distanţă rezonabilă faţă de fetele care ne vizitează periodic la masă. „Am înţeles că eşti arhitect“, îmi spune după un timp, direct în română. Pronunţă perfect: „Din ianuarie preluăm şantierul din Popa Soare. Sper să colaborăm bine. Roberto a rezolvat azi cu familia ăluia, le-a dat ceva, ca să termine…“. E simplu, Vasile murise. Făcuse o septicemie care i se întinsese rapid în corp; medicii susţineau că în momentul când a fost anunţată Salvarea organismul era deja pierdut. Sunt canale limfatice importante care străbat corpul de la călcâie până la baza gâtului şi care se varsă în sânge – cam asta încearcă Leo să-mi explice, în timp ce domnişoara cu accent şi unduiri de bazin, de data asta complet dezbrăcată, îşi apropie pizda proaspăt bărbierită de faţa domnului Moscardi, pulsând ritmic pe reggaeton – sau Dumnezeu ştie ce vine din boxe. E foarte mult fum, mă ustură ochii din ce în ce mai rău şi vreau să mă car, fiindcă simt că mă apucă iarăşi criza cu profesia şi onorabilitatea şi banii. Aş prefera mai exact ca ziua de azi să nu fi existat. Şi nici accidentul ăla, despre care mă tem că va trebui să depun mărturie cât de curând, în calitate de arhitect plătit şi pentru urmărirea de şantier. Mai ciocnesc un ultim pahar cu Roberto, încerc să mă controlez şi să dispar cât e încă OK; se ridică, fiara, şi mă conduce câţiva paşi spre ieşire. Ne oprim puţin, mă ia pe după umeri, pare totuşi binedispus: „Architetto…“, atâta îmi zice, şi dă din cap, zâmbindu-mi larg, cu mărinimie. „Architetto…“