Adam Johnson, The Orphan Master’s Son

© 2013 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4258-8

ISBN PDF: 978-973-46-4259-5

ISBN print: 978-973-46-4084-a3

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Adelin Petrişor

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ADAM JOHNSON este licenţiat în jurnalism la Arizona State University şi a urmat studii postuniversitare la McNeese State University şi la Florida State University. În prezent predă cursuri de creative writing la Stanford University, ca profesor invitat. În 2002 a fost ales de Amazon.com cel mai bun scriitor debutant al anului. În 2010 a cîştigat Premiul Gina Berriault, iar trei ani mai tîrziu, Premiul Pulitzer pentru romanul Povestea lui Jun Do, acelaşi roman aducîndu-i şi Dayton Literary Peace Prize.

Lui Stephanie – soarele, luna,

steaua şi satelitul meu

Cetăţeni, strângeţi-vă laolaltă în jurul difuzoarelor, căci vă dăm veşti importante! Oriunde se află difuzorul vostru – în bucătărie, în birou, în hala fabricii –, daţi sonorul mai tare!

La ştirile locale: Iubitul Conducător Kim Jong-il a fost văzut dând îndrumări la faţa locului inginerilor care adâncesc canalul de pe râul Taedong. Pe când Iubitul Conducător vorbea cu operatorii maşinilor de dragare, mai mulţi porumbei au fost zăriţi zburând în stol deasupra sa, planând astfel încât să-i ofere Veneratului General un pic din umbra atât de necesară într-o zi de caniculă. Trebuie relatat, de asemenea, că există o solicitare din partea Ministerului Siguranţei Publice de la Phenian, care cere ca, deşi sezonul capturării porumbeilor este în plină desfăşurare, capcanele cu piedică şi cele cu resort să nu fie ţinute la îndemâna celor mai tineri dintre tovarăşii noştri. Şi nu uitaţi, cetăţeni: interdicţia cu privire la visatul cu ochii deschişi este încă în vigoare.

Mai târziu în transmisiunile noastre, vom dezvălui reţeta câştigătoare din concursul de gătit de luna aceasta. Au intrat în concurs sute de reţete, dar numai una poate fi declarată cea mai bună de preparat supa din coajă de dovleac! Dar mai întâi, ştiri importante din Marea de Est, unde agresorii americani cochetează cu acte de război în toată regula după ce au oprit şi jefuit un vas de pescuit nord-coreean. Încă o dată, yankeii au violat apele teritoriale coreene pentru a fura conţinutul valoros al unei nave aparţinând unui stat suveran, acuzându-ne în acelaşi timp de tot felul de lucruri, de la banditism şi răpire la cruzime faţă de rechini. Întâi de toate, americanii şi marionetele lor sunt piraţii mării. În al doilea rând, oare nu de curând o americancă a vâslit în jurul lumii pentru a fugi în măreaţa noastră patrie, un paradis al muncitorilor în care cetăţenii nu duc lipsă de nimic? Şi numai acest lucru, şi ar trebui să constituie o dovadă suficientă că aceste acuzaţii neîncetate de răpire sunt ridicole.

Dar cruzime faţă de rechini? Ar trebui să ne ocupăm de această acuzaţie. Cunoscut drept prietenul pescarului, rechinul are o străveche tovărăşie cu poporul coreean. Nu rechinii au fost cei care, în anul 1592, şi-au oferit peştele din gură pentru a-i ajuta pe marinarii amiralului Yi să reziste în timpul asedierii portului Okpo? Nu şi-au dezvoltat rechinii puteri de prevenire a cancerului pentru a-şi ajuta prietenii oameni să trăiască mai mult şi mai sănătos? Oare nu chiar Comandantul Ga, câştigătorul Centurii de Aur, mănâncă un castron de supă din aripioare de rechin înainte de fiecare meci triumfător de taekwondo? Şi, cetăţeni, n-aţi văzut cu ochii voştri un film intitulat O adevărată fiică a patriei, chiar aici, în Cinematograful Moranbong din Phenian? Atunci, cu certitudine vă amintiţi secvenţa în care Sun Moon¹, actriţa noastră naţională, s-a răsturnat cu barca în Golful Inchon în timp ce încerca să împiedice un atac-surpriză american. A fost un moment de groază pentru noi toţi când rechinii au început să o înconjoare, neputincioasă în mijlocul valurilor. Însă rechinii nu au recunoscut, oare, modestia coreeană a lui Sun Moon? Nu au simţit mirosul patriotismului din sângele ei fierbinte şi nu au ridicat-o pe înotătoarele lor pentru a o duce în siguranţă la mal, unde a putut să se alăture iureşului luptei pentru a-i respinge pe invadatorii imperialişti?

Şi numai prin aceste fapte, cetăţeni, trebuie să ştiţi că zvonurile care circulă prin Phenian – potrivit cărora Comandantul Ga şi Sun Moon ar fi altfel decât extrem de îndrăgostiţi – sunt minciuni nefondate! Neîndreptăţit este abordajul vaselor noastre de pescuit nevinovate de către puterile străine şi nefondate sunt acuzaţiile ciudate de răpire îndreptate împotriva noastră de către japonezi. Oare japonezii cred că uităm că ei sunt cei care cândva ne înrobeau soţii şi le transformau cu sila în prostituate pe soţiile noastre? Nefondat e să crezi că vreo femeie îşi iubeşte soţul mai mult decât Sun Moon. N-au văzut cetăţenii cum i-a acordat Sun Moon Centura de Aur proaspătului ei soţ, îmbujorată de sfială şi de dragoste? Nu v-aţi strâns în Piaţa Kim Ir-sen pentru a fi martori oculari la asta?

Ce veţi crede, cetăţeni? Zvonuri şi minciuni sau ceea ce aţi văzut cu ochii voştri?

Dar să revenim la restul programului de astăzi, care include o redifuzare a gloriosului discurs al lui Kim Ir-sen din 15 aprilie, Juche² 71, şi un anunţ public al Tovarăşului Buc de la Ministerul Achiziţiilor pe tema prelungirii vieţii becurilor fluorescente compacte. Dar mai întâi, cetăţeni, o surpriză plăcută: ne face plăcere să vă anunţăm că Phenianul are o nouă cântăreaţă de operă. Iubitul Conducător a supranumit-o Frumoasa Vizitatoare. Şi iat-o acum, cântând pentru plăcerea voastră patriotică arii din Marea de sânge. Aşa că întoarceţi-vă la strungurile voastre industriale şi la maşinile voastre de ţesut vinalon³, cetăţeni, şi dublaţi-vă norma în timp ce-o ascultaţi pe această Frumoasă Vizitatoare cântând povestea celei mai minunate ţări din lume, Republica Populară Democrată Coreeană!

1. Nume cu rezonanţă coreeană, dar care în limba engleză se traduce cu Soare Lună.

2. Calendarul Juche este folosit în Coreea de Nord începând cu anul 1997; variaţie a calendarului gregorian, are la bază data naşterii lui Kim Ir-sen, 15 aprilie 1912; anul 1912 figurează, aşadar, ca anul 1 în Juche.

3. Fibră sintetică obţinută în 1939 de japonezii Ichiro Sakurada, Ri Sung Gi şi H. Kawakami, ignorată în Coreea de Nord până în anul 1950, când Ri Sung Gi a fugit acolo. Producţia în masă a acestei fibre sintetice a început aici în 1961, odată cu darea în folosinţă a imensului combinat de vinalon de la Hamhung. Cunoscut în Coreea de Nord şi sub denumirea de „fibra Juche“, vinalonul a devenit fibra textilă naţională a acestei ţări, depăşind bumbacul şi nailonul.

Partea întâi

Biografia lui Jun Do

Mama lui Jun Do fusese cântăreaţă. Asta era tot ce voia să spună despre ea Directorul Orfanilor, tatăl lui Jun Do. În cămăruţa sa de la Lungile Zile de Mâine, Directorul Orfanilor păstra fotografia unei femei. Era destul de frumoasă – ochi mari care priveau pieziş, buze strânse ca pentru a da glas unui cuvânt rămas nerostit. Cum femeile frumoase din provincii erau trimise la Phenian, cu siguranţă asta se întâmplase şi cu mama lui Jun Do. Adevărata dovadă a acestui fapt era însuşi Directorul Orfanilor. Acesta bea nopţile şi, din barăcile lor, orfanii îl auzeau plângând şi jeluindu-se, tocmindu-se abia auzit cu femeia din fotografie. Numai Jun Do avea voie să îl consoleze şi să îi ia, în cele din urmă, sticla din mâini.

Fiind cel mai mare băiat de la Lungile Zile de Mâine, Jun Do avea responsabilităţi – împărţea porţiile de mâncare, repartiza paturile de campanie, reboteza băieţii noi cu nume de pe lista celor 114 Mari Martiri ai Revoluţiei. Chiar şi aşa, Directorul Orfanilor era foarte strict în a nu arăta nici un favoritism faţă de fiul său, singurul băiat de la Lungile Zile de Mâine care nu era orfan. Când crescătoria de iepuri era murdară, Jun Do era cel care-şi petrecea noaptea închis acolo. Când băieţii făceau în pat, Jun Do era cel care curăţa urina îngheţată de pe podea. Jun Do nu se lăuda în faţa celorlalţi băieţi că era fiul Directorului Orfanilor, şi nu vreun copil lăsat acolo de părinţi în drum spre un lagăr 9-27¹. Dacă vreunul voia să-şi dea seama de asta, era foarte evident – Jun Do se afla acolo dinaintea venirii oricăruia dintre ei toţi, iar motivul pentru care nu fusese niciodată adoptat era că tatăl lui n-ar fi lăsat niciodată pe cineva să-i ia singurul fiu. Şi era de înţeles că, după ce Phenianul o furase pe mama lui, tatăl solicitase singurul loc de muncă prin care i se permitea atât să-şi câştige existenţa, cât şi să aibă grijă de fiul său.

Cea mai sigură dovadă că femeia din fotografie era mama lui Jun Do era lipsa de reţineri cu care Directorul Orfanilor îl alegea pe el pentru a fi pedepsit. Asta nu putea să însemne decât că Directorul Orfanilor o vedea, în chipul lui Jun Do, pe femeia din fotografie, o reamintire zilnică a suferinţei eterne pe care o simţea din cauza pierderii ei. Numai un tată cu o asemenea durere putea, în plină iarnă, să-i ia copilului încălţămintea. Numai un tată adevărat, în carne şi oase, putea să ardă un fiu cu vârful fumegând al lopeţii pentru cărbuni.

Din când în când, vreo fabrică adopta un grup de copii, iar primăvara, oameni cu accent chinezesc veneau să aleagă dintre băieţi. În afara acestor ocazii, băieţii puteau fi luaţi cu ziua de oricine-şi permitea să le dea lor de mâncare şi Directorului Orfanilor o sticlă de băutură. Vara umpleau saci cu nisip, iarna curăţau pojghiţele de gheaţă de pe docuri cu ajutorul unor drugi din metal. În halele uzinelor, în schimbul unui castron de chap chai² rece, luau cu lopata spire de metal uleios împroşcate de strungurile industriale. Depoul feroviar îi hrănea cu cel mai bun, deşi condimentat, yukejang³. Odată, după ce au descărcat cu lopata nişte vagoane de marfă, au măturat o pudră care semăna cu sarea. Abia apoi au început să transpire şi li s-au înroşit mâinile, faţa şi dinţii. Trenul fusese plin cu substanţe chimice pentru fabrica de vopsea. Au fost roşii săptămâni în şir.

Şi apoi, în anul Juche 85, au venit inundaţiile. Trei săptămâni de ploaie, însă difuzoarele n-au spus nimic despre alunecările de teren, digurile de pământ care au cedat, satele care s-au prăbuşit, în cascadă, unele în altele. Armata se chinuia să salveze fabrica Sungli 58 din calea apelor tot mai mari, aşa că băieţii de la Lungile Zile de Mâine au primit funii şi căngi cu mânere lungi ca să încerce să prindă oamenii din râul Chongjin înainte să fie duşi de ape în port. Râul devenise o învolburare furioasă de cherestea, tancuri petroliere şi butoaie de latrine. Din valuri au apărut o anvelopă de tractor, un frigider sovietic. Au auzit bubuiturile vagoanelor de marfă care se rostogoleau pe fundul râului. Partea de sus a unui camion militar a trecut pe lângă ei învârtindu-se, cu o familie care zbiera agăţată de el. Apoi din apă s-a ridicat o femeie tânără, cu gura larg deschisă, dar fără să scoată un sunet, şi orfanul pe nume Bo Song a apucat-o cu cangea de braţ – imediat curentul apei l-a tras în râu. Când venise la orfelinat, Bo Song era un băiat plăpând, iar când au descoperit că nu auzea, Jun Do i-a dat numele de Un Bo Song, după cel de-al 37-lea Martir al Revoluţiei, faimos pentru că-şi umpluse urechile cu pământ ca să nu poată auzi gloanţele în timp ce se năpustea asupra japonezilor.

Cu toate astea, băieţii au strigat „Bo Song, Bo Song“ în timp ce alergau pe maluri, gonind pe lângă fâşia de râu în care-ar fi trebuit să se afle Bo Song. Au alergat pe lângă ţevile de evacuare de la Oţelăria Unirea şi pe cărările noroioase ale bazinelor de filtrare de la Ryongsong, dar Bo Song n-a mai fost văzut niciodată. Băieţii s-au oprit în port; apele lui întunecate erau vâscoase din cauza cadavrelor, mii de leşuri în valurile agitate, semănând cu o brânză de mei lipicios care începe să sară când se încinge tigaia.

Deşi n-au ştiut, acesta a fost începutul foametei – mai întâi s-a oprit curentul electric, apoi serviciul feroviar. Când fluierele întrecerii socialiste s-au oprit, Jun Do a ştiut că era de rău. Într-o zi, flota de pescuit a ieşit în larg şi nu s-a mai întors. Odată cu iarna a apărut obiceiul de a şterge cu degetul şi ultimele resturi de mâncare de pe fundul castroanelor, iar bătrânii au început să-şi dea obştescul sfârşit. Aşa au fost doar primele luni, cu mult înainte să apară mâncătorii de scoarţă de copac. Difuzoarele au denumit foametea Marşul Istovitor, dar vocea aceea venea de la Phenian. Jun Do nu auzise pe nimeni din Chongjin spunându-i aşa. Ce li se întâmpla nu avea nevoie de un nume – era totul, fiecare unghie pe care-o rodeai şi o înghiţeai, fiecare ridicare a pleoapei, fiecare drum poticnit până la latrina unde încercai să caci afară cocoloaşele de rumeguş. Când a dispărut orice speranţă, Directorul Orfanilor a ars toate paturile de campanie, iar băieţii au dormit în jurul godinului care lumina ultima lor noapte. Dimineaţa, a oprit un ZIL sovietic, un camion militar pe care l-au poreclit „cioara“ din cauza acoperişului de pânză neagră din spate. Rămăseseră doar vreo doisprezece băieţi, care încăpeau numai bine în spatele ciorii. În cele din urmă, toţi orfanii sunt sortiţi armatei. Însă acesta a fost modul în care Jun Do, la paisprezece ani, a devenit soldat de tunel, antrenat în arta luptei pe întuneric.

Şi acolo îl găsi Ofiţerul So, opt ani mai târziu. Bătrânul veni efectiv sub pământ ca să-l examineze pe Jun Do, care-şi petrecuse tura de noapte cu echipa sa într-un tunel care se întindea pe zece kilometri sub Zona Demilitarizată, aproape până la suburbiile Seulului. Când ieşeau dintr-un tunel, mergeau întotdeauna cu spatele, pentru a-şi lăsa ochii să se acomodeze, iar el mai că se ciocni de Ofiţerul So, ai cărui umeri laţi şi torace mare vorbeau despre o persoană ajunsă la maturitate în vremurile bune, înainte de campaniile Chollima⁴.

— Tu eşti Pak Jun Do? întrebă el.

Când Jun Do se întoarse, un cerc de lumină străluci în spatele părului alb, tuns foarte scurt, al bărbatului. Pielea de pe faţa lui era mai închisă la culoare decât scalpul sau maxilarul, făcându-l să pară că tocmai şi-a ras barba şi claia de păr.

— Eu sunt, zise Jun Do.

— Ăsta e nume de Martir, zise Ofiţerul So. E-o însuşire de orfan?

— Da, zise Jun Do, dând din cap. Dar eu nu sunt orfan.

Ochii ofiţerului fixară insigna roşie de taekwondo de la pieptul lui Jun Do.

— Corect, zise Ofiţerul So aruncându-i un sac.

În el erau o pereche de blugi, un tricou galben cu un ponei de polo şi nişte pantofi denumiţi Nike, din care Jun Do mai văzuse pe vremuri, când orfelinatul era folosit pentru a întâmpina feriboturi pline de coreeni care fuseseră ademeniţi, cu promisiuni de slujbe şi apartamente puse la dispoziţie de Partid în Phenian, să vină înapoi din Japonia. Orfanii fluturau pancarte şi cântau cântece patriotice, astfel încât coreenii-japonezi să coboare pasarelele, în ciuda situaţiei groaznice din Chongjin şi a ciorilor care aşteptau să-i transporte pe toţi în lagărele de muncă kwan li so. Parcă ieri se uita la băieţii aceia perfecţi, cu pantofii lor sport noi, care veneau în sfârşit acasă.

Jun Do ridică tricoul, arătându-i-l ofiţerului:

— Ce-ar trebui să fac cu ăsta? întrebă el.

— Este noua ta uniformă, zise Ofiţerul So. N-ai rău de mare, nu-i aşa?

*

Nu avea. Luară trenul până la portul răsăritean Cholhwang, unde Ofiţerul So rechiziţionă un vas de pescuit al cărui echipaj fu atât de înspăimântat de oaspeţii militari, încât oamenii îşi purtară insignele cu Kim Ir-sen tot drumul cât au traversat marea până la coasta Japoniei. Pe mare, Jun Do văzu peştişori zburători şi o ceaţă de dimineaţă târzie atât de groasă, că îţi lua cuvintele din gură. Nu existau difuzoare care să ţiuie toată ziua şi toţi pescarii aveau tatuate pe piept portretele nevestelor. Marea era spontană într-un mod pe care nu-l mai văzuse niciodată – îţi ţinea trupul într-o permanentă incertitudine; nu ştiai în ce direcţie să te înclini, însă puteai să ajungi să te împaci cu asta. Vântul din velatură părea să se afle în comunicare cu valurile care se loveau de carcasa navei, şi noaptea, când stătea întins deasupra timoneriei, cu stelele deasupra, lui Jun Do i se părea că acela era un loc în care puteai să-ţi închizi ochii şi să-ţi dai frâu liber.

Ofiţerul So mai adusese un bărbat pe nume Gil, pe post de interpret. Gil citea romane japoneze pe punte şi asculta în căştile ataşate la un mic casetofon. Jun Do a încercat o singură dată să stea de vorbă cu Gil, apropiindu-se de acesta pentru a-l întreba ce ascultă. Însă înainte să apuce să deschidă gura, Gil a oprit casetofonul şi a rostit cuvântul „Operă“.

Mergeau să ia pe cineva – cineva de pe o plajă – şi să aducă acea persoană cu ei acasă. Asta fu tot ce spuse Ofiţerul So despre călătoria lor.

A doua zi, la căderea nopţii, zăriră luminile îndepărtate ale unui oraş, dar căpitanul nu vru să ducă vasul mai aproape.

— Aici e Japonia, zise el. N-am hărţi pentru apele astea.

— Eu spun cât de aproape mergem, îi zise Ofiţerul So căpitanului şi, cu un pescar care să sondeze apa, atent la fundul mării, se îndreptară spre ţărm.

Jun Do se îmbrăcă, strângând cureaua pentru a ţine blugii rigizi la locul lor.

— Astea sunt hainele ultimului tip pe care l-aţi răpit? întrebă Jun Do.

— N-am mai răpit pe nimeni de mulţi ani, răspunse Ofiţerul So.

Jun Do simţi că i se încordează muşchii feţei şi îl trecu un fior de groază.

— Calmează-te, am făcut asta de o sută de ori, zise Ofiţerul So.

— Serios?

— De fapt, de douăzeci şi şapte de ori.

Ofiţerul So adusese o bărcuţă uşoară şi, când se aflară aproape de ţărm, le ordonă pescarilor s-o lase la apă. Către vest, soarele apunea peste Coreea de Nord, iar afară se răcorea, vântul schimbându-şi direcţia. Barca e mică, se gândi Jun Do, abia dacă încape în ea o singură persoană, darămite trei oameni plus victima unei răpiri, care se zbate. Cu un binoclu şi un termos, Ofiţerul So coborî în bărcuţă. Gil îl urmă. Când Jun Do îşi ocupă locul lângă Gil, apa neagră sări peste marginile bărcuţei şi pantofii i se udară imediat. Se gândi dacă să dezvăluie că nu ştia să înoate.

Gil tot încerca să-l facă pe Jun Do să repete fraze în japoneză. Bună seara – Konban wa. Scuzaţi-mă, m-am rătăcit – Chotto sumimasen, michi ni mayoimashita. Mă puteţi ajuta să-mi găsesc pisica? – Watashi no neko ga maigo ni narimashita?

Ofiţerul So îndreptă botul bărcii către ţărm, bătrânul forţând mult prea tare motorul suspendat, un Vpresna sovietic obosit. Când virară spre nord ca să meargă paralel cu coasta, barca se înclină spre ţărm ridicându-se pe hula formată, după care se legănă înapoi spre largul apei când valul o aşeză din nou jos.

Gil luă binoclul, dar în loc să-l îndrepte spre plajă, studie clădirile înalte, felul în care prindeau viaţă luminile de neon din centru.

— În locul ăsta n-a existat nici un Marş Istovitor, vă zic eu, spuse Gil.

Jun Do şi Ofiţerul So făcură schimb de priviri.

— Spune-i din nou cum se zice „ce mai faci“, îi ceru lui Gil Ofiţerul So.

— Ogenki desu ka, zise Gil.

— Ogenki desu ka, repetă Jun Do. Ogenki desu ka.

— Spune-o ca şi cum ai zice „Ce mai faci, concetăţene?“. Ogenki desu ka, spuse Ofiţerul So. Nu de parcă ai zice „Ce mai faci, am de gând să te culeg de pe afurisita asta de plajă“.

— Aşa numeşti dumneata operaţiunea asta, cules? întrebă Jun Do.

— Cu mult timp în urmă, aşa o numeam, afişă el un zâmbet prefăcut. Să fii amabil când zici fraza aia.

— De ce să nu-l trimitem pe Gil? El e ăla care vorbeşte japoneza, zise Jun Do.

Ofiţerul So îşi îndreptă din nou ochii spre apă.

— Ştii de ce te afli aici.

— De ce se află aici? întrebă Gil.

— Pentru că luptă pe întuneric, răspunse Ofiţerul So.

Gil se răsuci spre Jun Do:

— Vrei să zici că tu cu asta te ocupi, asta e meseria ta? întrebă el.

— Conduc o echipă de incursiune, zise Jun Do. În general, alergăm pe întuneric, dar da, ne mai şi luptăm.

— Şi eu care credeam că meseria mea era nasoală, zise Gil.

— Care era meseria ta? întrebă Jun Do.

— Înainte să merg la şcoala de limbi străine? întrebă Gil. Minele explozive.

— Adică să le dezamorsezi?

— Aş fi vrut eu, zise Gil.

Se apropiară la câteva sute de metri de ţărm, apoi se vânturară de-a lungul plajelor din Prefectura Kagoshima. Cu cât lumina pălea mai mult, cu atât Jun Do o vedea mai elaborat reflectată în arhitectura fiecărui val care îi legăna.

— Acolo, arătă Gil cu mâna. E cineva pe plajă. O femeie.

Ofiţerul So lăsă motorul la ralanti şi luă binoclul. Îl ţinu nemişcat şi îl reglă, înălţându-şi şi coborându-şi sprâncenele albe şi groase în timp ce făcea asta.

— Nu, zise el dându-i binoclul înapoi lui Gil. Uită-te mai bine, sunt două femei. Se plimbă împreună.

— Credeam că noi căutăm un tip, zise Jun Do.

— Nu contează, cât timp persoana respectivă e singură, zise bătrânul.

— Cum adică, trebuie să înşfăcăm pe oricine?

Ofiţerul So nu răspunse. O vreme, nu se auzi decât zgomotul motorului. Apoi Ofiţerul So spuse:

— Pe vremea mea, eram o întreagă divizie, aveam un buget. Vorbesc de barcă rapidă, de pistol tranchilizant. Supravegheam, ne infiltram, alegeam pe sprânceană. Nu culegeam familişti şi niciodată nu luam copii. Am ieşit la pensie cu un dosar perfect. Acum uită-te la mine. Cred că numai eu am rămas. Pun pariu că sunt singurul pe care-au putut să-l găsească şi care mai ţine minte cum se face treaba asta.

Gil fixă cu binoclul ceva de pe plajă. Şterse lentilele, dar de fapt era prea întuneric să se vadă ceva. Îi dădu binoclul lui Jun Do:

— Tu ce zăreşti? întrebă el.

Când Jun Do luă binoclul, abia dacă distinse silueta unui bărbat care mergea pe plajă, pe lângă apă – de fapt, era doar o pată mai deschisă profilată pe o pată mai închisă. Apoi, lui Jun Do îi atrase atenţia o mişcare. Un animal alerga pe plajă spre bărbat – trebuie să fi fost un câine, dar era mare, cât un lup. Bărbatul făcu ceva şi câinele alergă de lângă el.

— E un bărbat. Are un câine cu el, zise Jun Do întorcându-se spre Ofiţerul So.

— E singur? întrebă Ofiţerul So, ridicându-se în capul oaselor şi punând o mână pe motorul suspendat.

Jun Do aprobă dând din cap.

— E un câine akita?

Jun Do nu cunoştea rasele. O dată pe săptămână, orfanii făcuseră curat la o fermă de câini din zonă. Câinii erau animale împuţite care se năpusteau la tine cu orice prilej – se vedea unde atacaseră stâlpii de la ţarcuri, rozând lemnul cu colţii. Era tot ce avea nevoie Jun Do să ştie despre câini.

— Nu-i nici o problemă atât timp cât câinele dă din coadă. Doar de asta trebuie să ţii cont, spuse Ofiţerul So.

— Japonezii îşi dresează câinii să facă mici giumbuşlucuri, zise Gil. Spune-i câinelui „Căţeluş cuminte, şezi“. Yoshi yoshi. Osuwari kawaii desu ne.

— Mai taci cu japoneza aia, zise Jun Do.

Jun Do vru să întrebe dacă exista vreun plan, dar Ofiţerul So îndreptă pur şi simplu barca spre ţărm. La el, în Panmunjom, Jun Do conducea un detaşament din tunel, aşa că avea o raţie de alcool şi un credit săptămânal pentru una dintre femei. Peste trei zile avea sferturile de finală din campionatul de taekwondo al Armatei Populare Coreene.

Detaşamentul lui Jun Do cerceta temeinic, o dată pe lună, fiecare tunel de sub Zona Demilitarizată; lucrau fără lumini, ceea ce însemna să alerge mulţi kilometri într-un întuneric total, folosindu-şi lanternele roşii doar când ajungeau la capătul unui tunel şi trebuiau să inspecteze sigiliile şi capcanele. Lucrau ca şi cum i-ar fi putut întâlni pe sud-coreeni în orice moment şi, cu excepţia anotimpului ploios, când tunelurile erau prea înnoroite pentru a fi folosite, se antrenau zilnic în lupta corp la corp pe întuneric. Se zicea că soldaţii Coreei de Sud aveau infraroşii şi ochelari americani pentru vedere nocturnă. Singura armă pe care o aveau băieţii lui Jun Do era întunericul.

Când valurile deveniră puternice şi simţi că-l cuprinde panica, Jun Do se întoarse spre Gil:

— Şi care e munca asta mai nasoală decât dezamorsarea minelor explozive?

— Cartografierea lor, răspunse Gil.

— Cu un detector de mine, adică?

— Detectoarele de metal nu-s de nici un folos, zise Gil. Americanii folosesc acum mine explozive din plastic. Alcătuiam hărţi cu locurile probabile în care se găseau mine, folosindu-ne de psihologie şi de teren. Când o cărare te obliga s-o iei într-o anumită direcţie sau când trei rădăcini erau îndreptate spre picioarele tale, acolo presupuneam că se afla o mină şi o însemnam pe hartă. Ne petreceam toată noaptea pe un câmp de mine, riscându-ne viaţa la fiecare pas. Şi pentru ce? Când se făcea dimineaţă, minele se aflau tot acolo, inamicul tot acolo era.

Jun Do ştia cine primea cele mai rele munci – misiuni de recunoaştere în tuneluri, submarine cu echipaje alcătuite din doisprezece oameni, mine explozive, arme biochimice – şi brusc îl văzu pe Gil într-un mod diferit.

— Deci eşti orfan, îi zise el.

Gil păru şocat.

— Nu. Tu eşti?

— Nu, răspunse Jun Do. Nu sunt.

Detaşamentul lui Jun Do era alcătuit din orfani, deşi în cazul lui Jun Do era vorba de o greşeală. Adresa de pe livretul său militar fusese Lungile Zile de Mâine, şi asta îl condamnase. Era o greşeală birocratică pe care nimeni din Coreea de Nord nu părea capabil s-o remedieze, iar acum asta era soarta lui. Îşi petrecuse viaţa printre orfani, le înţelegea situaţia specială, aşa că nu-i ura, cum o făceau majoritatea oamenilor. Doar că nu era unul dintre ei.

— Şi acum eşti interpret? îl întrebă Jun Do.

— Dacă lucrezi suficient de mult timp pe terenuri minate, eşti răsplătit, zise Gil. Te trimit undeva la loc călduţ, de pildă într-o şcoală de limbi străine.

Ofiţerul So râse slab, cu amărăciune.

Spuma albă a valurilor care se spărgeau de ţărm sărea acum în barcă.

— Chestia groaznică e că atunci când merg pe stradă, mă gândesc „Aici aş pune o mină“, zise Gil. Sau mă pomenesc că nu păşesc pe anumite locuri, cum ar fi pragurile sau în faţa unui pisoar. Nici măcar într-un parc nu mai pot să merg.

— Parc? întrebă Jun Do, care nu văzuse niciodată un parc.

— Ajunge, zise Ofiţerul So. E timpul să ducem un nou profesor de japoneză la şcoala aia de limbi străine.

Lăsă motorul la ralanti şi resacul⁵ deveni zgomotos, barca răsucindu-se într-o parte în valuri.

Putură să zărească silueta unui bărbat de pe plajă care se uita la ei, dar nu mai aveau ce să facă acum, când erau la doar douăzeci de metri de ţărm. Când simţi barca începând să se dea peste cap, Jun Do sări afară să o echilibreze şi, deşi apa era adâncă doar până la brâu, căzu în valuri. Apa îl rostogoli pe fundul nisipos, după care Jun Do ieşi la suprafaţă tuşind.

Bărbatul de pe plajă nu spuse nimic. Era aproape întuneric când Jun Do ajunse cu greu la mal. Respiră adânc, apoi îşi şterse apa din păr.

— Konban wa, îi zise el străinului. Odenki kesu da.

— Ogenki desu ka! strigă Gil din barcă.

— Desu ka, repetă Jun Do.

Câinele veni alergând, cu o minge galbenă în gură. Pentru o clipă, bărbatul nu se mişcă. Apoi făcu un pas înapoi.

— Prinde-l! urlă Ofiţerul So.

Omul o luă la goană şi Jun Do porni în urmărirea lui în blugii uzi, cu pantofii plini de nisip. Câinele mare şi alb sălta de plăcere. Japonezul alerga în linie dreaptă pe plajă, aproape invizibil de n-ar fi fost câinele care se mişca dintr-o parte în alta a lui. Jun Do fugea din toate puterile. Se concentra doar asupra bufniturilor surde, ca bătăile de inimă, ale picioarelor care alergau prin nisip în faţa sa. Apoi închise ochii. În tuneluri, Jun Do dobândise capacitatea de a simţi oamenii pe care nu-i putea vedea. Dacă se aflau acolo, putea să-i simtă şi, dacă reuşea să ajungă suficient de aproape de ei, putea să se arunce asupra lor. Tatăl lui, Directorul Orfanilor, îi dăduse mereu sentimentul că mama sa murise, dar asta nu era adevărat, ea trăia bine-mersi, doar că foarte departe. Şi, deşi nu primise niciodată veşti despre ce se întâmplase cu Directorul Orfanilor, Jun Do simţea că tatăl lui nu se mai afla pe lumea asta. Cheia în lupta pe întuneric era aceeaşi: trebuia să-ţi percepi duşmanul, să-l simţi şi să nu-ţi foloseşti niciodată imaginaţia. Întunericul din capul tău e ceva ce imaginaţia ta umple cu poveşti care n-au nici o legătură cu bezna reală din jurul tău.

Din faţă se auzi bufnitura unui corp căzut în întuneric, un zgomot pe care Jun Do îl auzise de foarte multe ori. Jun Do se opri în dreptul locului în care bărbatul se ridica din nou în picioare. Chipul acestuia era palid ca un spectru din cauza stratului de nisip. Amândoi răsuflau din greu, aburii respiraţiei lor reunite zărindu-se albi în întuneric.

Adevărul era că Jun Do nu se descurca niciodată prea bine în concursurile din campionate. Când luptai pe întuneric, o lovitură bruscă doar îi spunea adversarului tău unde te aflai. Pe întuneric, trebuia să loveşti cu pumnul ca şi cum ai fi lovit prin oameni. Ceea ce conta era maximum de extensie – swinguri nimicitoare şi lovituri directe rapide de jur împrejur, care cuprindeau porţiuni mari de spaţiu şi erau menite să-i culce pe oameni la pământ. Însă într-o competiţie adversarii puteau să vadă mişcările de la o poştă. Pur şi simplu se dădeau la o parte. Dar un om ghemuit pe plajă, noaptea? Jun Do execută spre capul străinului o lovitură rotindu-şi piciorul în spate şi bărbatul căzu la pământ.

Câinele era plin de energie – entuziasm, poate, sau frustrare. Bătu cu labele în nisipul de lângă bărbatul inconştient, apoi îşi aruncă mingea din gură. Jun Do vru să azvârle mingea, dar nu îndrăzni să se apropie de colţii aceia. Coada câinelui nu se mişca, îşi dădu seama Jun Do, brusc. Zări o sclipire în întuneric, care se dovedi a fi de la ochelarii bărbatului. Îi puse la ochi şi lumina neclară de peste dune se transformă în puncte clare de lumină la ferestrele oamenilor. În loc de cazărmi imense, japonezii locuiau în barăci mai mici, individuale.

Jun Do băgă ochelarii în buzunar, apoi îl apucă de glezne pe bărbat şi începu să-l tragă după el. Câinele mârâia şi scotea lătrături scurte, agresive. Când Jun Do privi peste umăr, câinele mârâia spre faţa bărbatului şi-l zgâria cu labele pe obraji şi pe frunte. Jun Do lăsă capul în jos şi trase. Prima zi într-un tunel nu e o problemă, dar când te trezeşti a doua zi din bezna unui vis în adevărata beznă, atunci ochii trebuie să ţi se deschidă. Dacă-ţi ţii ochii închişi, mintea îţi arată tot felul de filme nebuneşti, cum ar fi un câine care te atacă pe la spate. Dar cu ochii deschişi, tot ce aveai de înfruntat era nimicnicia a ceea ce făceai de fapt.

Când Jun Do găsi, în cele din urmă, barca pe întuneric, îşi lăsă povara să cadă între traversele de susţinere din aluminiu. Bărbatul deschise ochii o dată şi privi în jur, fără să înţeleagă ce se petrecea.

— Ce i-ai făcut la faţă? întrebă Gil.

— Tu unde ai fost? Tipul ăsta era greu, zise Jun Do.

— Eu sunt doar interpretul, replică Gil.

Ofiţerul So îl bătu pe spate pe Jun Do, spunându-i:

— Nu-i rău, pentru un orfan.

— Nu sunt un afurisit de orfan, se răsuci Jun Do spre el. Şi cine dracului eşti dumneata, care zici că ai făcut asta de zeci de ori? Venim aici fără nici un plan, în afară că eu pun pe cineva la pământ? Dumneata nici măcar n-ai coborât din barcă.

— Trebuia să văd din ce aluat eşti făcut, zise Ofiţerul So. Data viitoare, o să ne folosim creierul.

— N-o să existe o dată viitoare, spuse Jun Do.

Gil şi Jun Do întoarseră barca spre valuri. Fură bătuţi zdravăn de valuri în timp ce Ofiţerul So porni motorul. După ce toţi patru fură în barcă, îndreptându-se spre larg, Ofiţerul So zise:

— Ştii, devine mai uşor cu timpul. Pur şi simplu nu te gândi la asta. Am mâncat rahat când ţi-am zis că am răpit douăzeci şi şapte de oameni. N-am ţinut niciodată socoteala. Pe măsură ce se adună, uită pur şi simplu de ei, unul după altul. Prinde-i cu mâinile, apoi lasă-i să-ţi zboare din minte. Fă opusul la a ţine socoteala.

Chiar şi peste zgomotul făcut de motor, auzeau câinele de pe plajă. Oricât de mult se îndepărtau în larg, lătratul lui era purtat peste apă, iar Jun Do ştiu că avea să audă mereu câinele ăla.

*

Stăteau la o bază Songun⁶, nu departe de portul Kinjye. Era înconjurată de buncărele de pământ ale rachetelor sol-aer, iar când apunea soarele se vedeau şinele albe ale lansatoarelor, strălucind în lumina lunii. Deoarece fuseseră în Japonia, trebuiau să stea încartiruiţi separat de ceilalţi soldaţi. Cei trei fură cazaţi la infirmerie, o cămăruţă cu şase paturi de campanie. Singurul semn că acolo era o infirmerie era un dulăpior stingher plin cu instrumente pentru recoltarea sângelui şi un frigider chinezesc vechi având o cruce roşie pe uşă.

Pe japonez îl închiseseră în una dintre cuştile supraîncălzite de pe terenul de instrucţie, iar Gil era acum acolo, exersându-şi japoneza prin gaura pentru stropit din uşă. Jun Do şi Ofiţerul So stăteau rezemaţi de tocul ferestrei de la infirmerie, împărţind o ţigară în timp ce se uitau la Gil, care stătea jos în ţărână, cizelându-şi expresiile idiomatice cu un om la a cărui răpire ajutase. Ofiţerul So clătină din cap, semn că acum le-a văzut pe toate. La infirmerie era un singur pacient, un soldat micuţ de vreo şaisprezece ani, cu coastele lipite de şira spinării de înfometat ce era. Zăcea pe un pat de campanie, clănţănind din dinţi. Fumul de la ţigara lor îi provoca accese de tuse. Îi mutară patul cât mai departe posibil în camera mică, dar el tot nu încetă cu tusea.

Nu exista doctor. Infirmeria era doar un loc unde erau adăpostiţi soldaţii bolnavi până când era clar că nu se vor vindeca. Dacă tânărului soldat nu-i era mai bine până dimineaţă, soldaţii de la Poliţia Militară aveau să-i bage un cateter pentru a lua patru unităţi de sânge de la el. Jun Do mai văzuse asta şi, din câte îşi putea da el seama, era cel mai bun mod de a muri. Dura doar câteva minute – mai întâi bolnavii deveneau somnoroşi, apoi aveau o expresie uşor visătoare şi, dacă-i vizita vreun pic o ultimă panică la sfârşit, nu mai conta, fiindcă nu mai puteau să vorbească şi, în cele din urmă, înainte să se dea stingerea, păreau confuzi într-un fel plăcut, ca un greier cu antenele smulse.

Generatorul cazărmii se opri – încet, luminile păliră; frigiderul amuţi.

Ofiţerul So şi Jun Do se duseră la paturile lor.

A fost odată un japonez. A ieşit să-şi plimbe câinele. Şi apoi n-a mai fost de găsit nicăieri. Pentru cei care l-au cunoscut, avea să fie veşnic de negăsit nicăieri. Asta crezuse Jun Do despre băieţii aleşi de oamenii cu accent chinezesc. Acum erau aici şi apoi nu mai erau nicăieri, duşi, asemenea lui Bo Song, în locuri neştiute. Aşa crezuse despre majoritatea oamenilor – îţi apăreau în viaţă ca nişte copii abandonaţi în prag, doar pentru a fi măturaţi de acolo mai târziu ca de o viitură. Însă Bo Song nu plecase nicăieri – indiferent că s-a scufundat şi a fost mâncat de ţiparii-lup⁷ ori că s-a umflat şi a fost dus de ape spre nord, la Vladivostok, a mers undeva. Şi japonezul era undeva – în cuşca supraîncălzită, chiar acolo, afară, pe terenul de instrucţie. Iar mama lui Jun Do, îşi dădu el seama brusc, era şi ea pe undeva, chiar în clipa aceea, poate într-un anumit apartament din capitală, privindu-se în oglindă în timp ce-şi pieptăna părul înainte de culcare.

Pentru prima oară după mulţi ani, Jun Do închise ochii şi se lăsă în voia amintirii chipului ei. Era periculos să visezi la oameni aşa. Dacă o făceai, curând aveau să fie în tunel cu tine. I se întâmplase asta de multe ori când îşi aducea aminte băieţi de la Lungile Zile de Mâine. O singură greşeală şi, dintr-odată, un băiat te urmărea prin întuneric. Îţi spunea lucruri, te întreba de ce n-ai fost tu cel care a murit de frig, de ce n-ai fost tu cel care a căzut în cada cu vopsea, şi aveai senzaţia că, în orice clipă, vei fi lovit peste faţă de degetele de la picioare ale cuiva.

Însă mama lui era acolo. În timp ce stătea întins, ascultând tremuratul soldatului, auzi vocea ei. Arirang, cânta ea cu glas uşor îndurerat, aproape şoptit, care venea dintr-un loc necunoscut. Până şi nenorociţii ăia de orfani ştiau unde le erau părinţii.

Noaptea târziu, Gil intră clătinându-se. Deschise frigiderul, ceea ce era interzis, şi puse ceva înăuntru. Apoi se aruncă pe patul lui. Gil stătea cu braţele şi picioarele răşchirate peste marginile patului, iar Jun Do ghici că, în copilărie, Gil trebuie să fi avut un pat doar al lui. Interpretul a adormit într-o clipă.

Jun Do şi Ofiţerul So se ridicară pe întuneric şi se duseră la frigider. Când Ofiţerul So trase de mâner, frigiderul emană o răsuflare slabă, răcoroasă. Din spate, de după teancurile cu pungi pătrate pentru sânge, Ofiţerul So pescui o sticlă de soju⁸, pe jumătate plină. Închiseră uşa repede, deoarece sângele trebuia să ajungă la Phenian, iar dacă se strica, era vai şi-amar.

Duseră sticla la fereastră. În depărtare, câinii lătrau în crescătoriile lor. La orizont, deasupra buncărelor rachetelor sol-aer, cerul licărea de la lumina lunii reflectată de pe ocean. În spatele lor, Gil începu să tragă vânturi în somn.

Ofiţerul So bău din sticlă.

— Nu cred că amicul Gil e obişnuit cu un regim compus din turte de mei şi supă de sorg.

— Cine dracu’ e Gil ăsta? întrebă Jun Do.

— Nu te mai gândi la el, zise Ofiţerul So. Nu ştiu de ce a reînceput Phenianul afacerea asta după o groază de ani, dar să sperăm că vom scăpa de Gil într-o săptămână. O singură misiune şi, dacă totul merge bine, nu-l mai vedem niciodată pe tipu’ ăsta.

Jun Do bău o duşcă – stomacul i se strânse din cauza fructelor, a alcoolului.

— Care-i misiunea? întrebă el.

— Mai întâi, încă o misiune de antrenament, răspunse Ofiţerul So. Apoi ne ducem după cineva special. Opera din Tokyo îşi petrece verile la Niigata. E acolo o soprană. O cheamă Rumina.

Următoarea duşcă de soju alunecă uşor pe gât.

— Operă? întrebă Jun Do.

Ofiţerul So ridică din umeri:

— Probabil că vreun mahăr din Phenian a auzit o înregistrare ilegală şi a vrut musai ca ea să fie a lui.

— Gil zicea că a supravieţuit unui tur pe teren minat, zise Jun Do. Şi că pentru asta a fost trimis la şcoala de limbi străine. E adevărat că merge aşa, că eşti răsplătit?

— Ne-am pricopsit cu Gil, bine? Dar să nu-l asculţi. De mine să asculţi.

Jun Do rămase tăcut.

— De ce, ţi s-a pus pata pe ceva? întrebă Ofiţerul So. Ştii şi ce ai vrea drept răsplată?

Jun Do scutură din cap.

— Atunci nu-ţi mai face griji pentru asta.

Ofiţerul So se duse la colţ şi se aplecă deasupra găleţii ce le servea ca latrină. Se sprijini de perete şi se chinui o bună bucată de vreme. Nu se întâmplă nimic.

— Am reuşit câteva minuni la viaţa mea, zise el. Am fost răsplătit. Acum uită-te la mine. Şi adăugă clătinând din cap: Răsplata pe care s-o vrei e asta: să nu ajungi ca mine.

Jun Do se uită lung pe fereastră, spre cuşca supraîncălzită.

— Ce-o să se întâmple cu el?

— Te referi la bărbatul cu câinele? întrebă Ofiţerul So. Probabil că în trenul care vine de la Phenian sunt chiar acum nişte oameni de la Pubyok⁹ care vin după el.

— Da, dar ce-o să se întâmple cu el?

Cu o ultimă sforţare, Ofiţerul So încercă să scoată un jet de urină.

— Nu pune întrebări prosteşti, zise el printre dinţi.

Jun Do se gândi la mama lui aflată într-un tren spre Phenian.

— Poţi să ceri, ca răsplată, o persoană?

— Ce, o femeie? Ofiţerul So îşi scutură frustrat umkyoung-ul. Da, ai putea să ceri asta.

Se duse înapoi şi bău restul băuturii din sticlă, lăsând doar o duşcă pe fund. Pe aceasta o turnă, picătură cu picătură, pe buzele soldatului muribund. Ofiţerul So îl bătu pe piept în semn de adio, apoi îndesă sticla goală la îndoitura braţului ud de transpiraţie al băiatului.

*

Rechiziţionară un nou vas de pescuit, făcură încă o traversare. În Bazinul Tsushima, auziră clicurile puternice, asemenea unor lovituri de pumn în piept, ale caşaloţilor care vânau în adânc, iar când se apropiară de insula Dogo, din mare se ridicară brusc turle de granit cu vârfuri albe de la excrementele de păsări, iar mai jos galbene din cauza imenselor îngrămădiri de stele de mare. Jun Do se holbă în sus, spre promontoriul din nord al insulei, din rocă vulcanică neagră, smălţat cu molizi pitici. Era o lume făurită cu migală pentru propria ei plăcere, fără mesaj sau scop, un peisaj care n-avea să lase nici o mărturie pentru supremaţia vreunui conducător asupra altuia.

Pe insulă era o celebră staţiune, iar Ofiţerul So credea că vor putea să prindă un turist singur pe plajă. Însă când ajunseră la adăpostul insulei, pe apă era o barcă goală, o barcă gonflabilă neagră Avon, de şase locuri, cu un motor suspendat Honda de 50 cai-putere. Se apropiară cu barca lor uşoară pentru a cerceta. Avonul era părăsit, în apă nu se zărea nici ţipenie. Urcară la bord şi Ofiţerul So porni motorul, apoi îl opri. Scoase canistra de benzină din bărcuţă şi apoi o răsturnară pe aceasta din urmă în apă – se umplu repede, ducându-se la fund cu partea din spate înainte din cauza greutăţii motorului Vpresna.

— Acum suntem o echipă aşa cum trebuie, zise Ofiţerul So în timp ce-şi admirau noua barcă.

În clipa aia apăru la suprafaţă scafandrul.

Ridicându-şi masca, afişă o expresie de mirare şovăielnică atunci când descoperi trei bărbaţi în barca sa. Însă dădu sus un sac de scoici şi acceptă mâna lui Gil ca să-l ajute să urce la bord. Scafandrul era mai voinic decât ei, părând musculos în costumul lui.

— Spune-i că barca noastră s-a stricat şi s-a scufundat, îi zise Ofiţerul So lui Gil.

Gil vorbi cu scafandrul, care gesticulă energic şi râse.

— Ştiu că vi s-a scufundat barca, traduse Gil răspunsul. Era să-mi aterizeze în cap.

Apoi scafandrul observă în larg vasul de pescuit. Îşi înălţă capul în direcţia lui.

Gil îl bătu pe spate şi îi spuse ceva. Scafandrul se uită lung în ochii lui Gil şi apoi intră în panică. Se dovedi că scufundătorii care culegeau scoici aveau la ei un cuţitaş special, pe care-l purtau la gleznă, aşa că lui Jun Do îi luă ceva timp să-l înfrângă. În cele din urmă, Jun Do îl apucă pe scafandru de spate şi-l încleştă, iar apa îi sări din costum când îi dădu cu picioarele o lovitură-foarfecă.

Când cuţitul se agita prin aer, Gil sărise peste bord.

— Ce dracu’ i-ai zis? vru să ştie Jun Do.

— Adevărul, răspunse Gil, călcând apa.

Ofiţerul So se alesese cu o tăietură zdravănă pe antebraţ. Închise ochii din cauza durerii.

— Mai mult exerciţiu, fu tot ce putu să spună.

*

Îl puseră pe scafandru în cala vasului de pescuit şi o porniră spre uscat. În noaptea aceea, în largul oraşului Fukura, lăsară la apă barca Avon. Lângă lungul debarcader pentru pescuit din Fukura se ridicase pe timpul verii un parc de distracţii, cu lampioane înşirate şi oameni în vârstă care cântau karaoke pe o scenă. Jun Do, Gil şi Ofiţerul So plutiră într-acolo, dincolo de locul în care valurile se spărgeau de ţărm, şi aşteptară stingerea tuburilor de neon de pe montagne russe şi amuţirea maimuţărelii pe muzică de orgă. Într-un târziu, la capătul debarcaderului apăru o siluetă solitară. Când văzură roşul mocnit al unei ţigări aprinse ştiură că era vorba de un bărbat. Ofiţerul So porni motorul.

Înaintară cu motorul mergând încet, debarcaderul profilându-se ameninţător deasupra lor când ajunseră cu pupa la el. Acolo unde pilonii intrau în valurile puternice, era haos: unele valuri se năpusteau în sus, altele deviau în larg, perpendicular cu ţărmul.

— Foloseşte-ţi japoneza, îi zise Ofiţerul So lui Gil. Spune-i că ţi-ai pierdut căţeluşul sau ceva de genul ăsta. Apropie-te de el, apoi împinge-l peste balustradă. O să cadă de la înălţime mare şi apa e rece. Când o să iasă la suprafaţă, o să se chinuie să urce în barcă.

Gil coborî când ajunseră la mal.

— Mă descurc, zise el. Ăsta-i al meu.

— Ah, nu. Mergeţi amândoi, zise Ofiţerul So.

— Serios, cred că mă descurc, protestă Gil.

— Coboară, îi spuse Ofiţerul So lui Jun Do. Să porţi afurisiţii ăia de ochelari.

Cei doi traversară linia valurilor şi ajunseră la o piaţetă, unde erau bănci, o terasă mică şi un stand de ceai părăginit. Nu părea să existe nici o statuie şi nu-şi puteau da seama ce anume glorifica piaţa. Pomii erau plini de prune, atât de coapte încât li se crăpa coaja, şi ei se umplură de suc pe mâini. Părea ceva imposibil, un lucru în care nu trebuia să se aibă încredere. Pe o bancă dormea un bărbat murdar, iar ei se minunară de asta – o persoană care dormea unde dorea.

Gil de uită atent la toate casele orăşeneşti din jurul lor. Păreau tradiţionale, cu bârne negre şi acoperişuri ceramice, dar se vedea că erau noi-nouţe.

— Vreau să deschid toate uşile alea, zise Gil. Să mă aşez pe scaunele lor, să ascult muzica lor.

Jun Do se holbă la el.

— Ştii, doar aşa, ca să văd cum e, spuse Gil.

Tunelurile se terminau întotdeauna cu o scară care ducea într-o vizuină de iepure. Oamenii lui Jun Do se luau la întrecere ca să se strecoare afară pentru a hoinări o vreme prin Coreea de Sud. Se întorceau cu poveşti despre maşinării care dădeau bani şi oameni care strângeau rahaţii de la câini şi îi puneau în punguţe de plastic. Jun Do nu s-a uitat niciodată. Ştia că televizoarele erau imense şi că exista orez pe săturate. Totuşi, nu voia nimic din toate astea – îi era teamă că dacă le-ar fi văzut cu ochii lui, întreaga lui viaţă n-ar mai fi însemnat nimic. Să furi napi de la un bătrân care orbise de foame? Ar fi fost degeaba. Să trimită un alt băiat în locul lui să cureţe căzile de la fabrica de vopsea? Degeaba.

Jun Do aruncă pruna mâncată pe jumătate.

— Am mâncat şi mai bune, zise el.

Pe debarcader, merseră pe scânduri pe care anii numeroşi de pescuit cu momeală lăsaseră urme. În faţă, la capătul debarcaderului, zăriră un chip luminat de licărirea albastră a unui telefon mobil.

— Tu doar împinge-l peste balustradă, zise Jun Do.

Gil respiră adânc şi repetă:

— Peste balustradă.

Debarcaderul era plin de sticle goale şi mucuri de ţigări. Jun Do păşea calm înainte; lângă el, îl simţea pe Gil încercând să copieze asta. De dedesubt se auzea bolborositul gutural al unui motor suspendat care mergea la ralanti. Persoana din faţa lor se opri din vorbitul la telefon.

— Dare? strigă o voce la ei. Dare nano?

— Să nu răspunzi, şopti Jun Do.

— E voce de femeie, zise Gil.

— Nu răspunde, repetă Gil.

Persoana îşi trase gluga de la haină spre spate, dezvăluind chipul unei tinere femei.

— Nu-s făcut pentru aşa ceva, spuse Gil.

— Ţine-te de plan.

Paşii lor păreau extrem de zgomotoşi. Lui Jun Do îi trecu brusc prin minte că într-o zi nişte bărbaţi veniseră exact la fel după mama lui, că acum era şi el un astfel de bărbat.

Pe urmă se repeziră asupra ei. Pe sub haină, era micuţă. Deschise gura ca pentru a ţipa, iar Jun Do văzu că pe toţi dinţii avea o lucrare delicată din metal. O apucară de braţe şi o urcară cu forţa pe balustradă.

— Zenzen oyogenai’n desu, zise ea şi, cu toate că Jun Do nu vorbea japoneza, ştiu că era o mărturisire neprefăcută, imploratoare, de genul „Sunt virgină“.

O aruncară peste balustradă. Căzu în tăcere, fără să scoată un cuvânt sau măcar să-şi tragă răsuflarea. Totuşi, Jun Do văzu în ochii ei o umbră – nu era teamă sau lipsa de sens a ceea ce i se întâmpla. Îşi dădu seama că fata se gândea la părinţii ei şi la faptul că nu vor şti niciodată ce i s-a întâmplat.

De jos se auzi o bufnitură în apă şi un motor care accelera.

Jun Do nu reuşi să alunge expresia din ochii ei.

Pe debarcader era telefonul ei. Îl ridică şi îl duse la ureche. Gil încercă să spună ceva, dar Jun Do îl reduse la tăcere.

— Mayumi? întrebă o voce de femeie. Mayumi?

Jun Do apăsă nişte taste pentru a opri telefonul. Când se aplecă peste balustradă, barca se legăna pe valuri.

— Unde e fata? întrebă Jun Do.

Ofiţerul So se uita atent în apă.

— S-a dus la fund, răspunse el.

— Cum adică s-a dus la fund?

— A aterizat în apă şi apoi a dispărut, răspunse Ofiţerul So, ridicându-şi mâinile.

Jun Do s-a întors spre Gil:

— Ce a spus fata?

— A zis „Nu ştiu să înot“.

— „Nu ştiu să înot“? întrebă Jun Do. A zis că nu ştie să înoate şi tu nu m-ai oprit?

— Să o arunc peste balustradă, ăsta era planul. Ai zis să mă ţin de el.

Jun Do privi din nou în apa neagră, adâncă la capătul debarcaderului. Fata era acolo jos, cu haina aia mare semănând cu o pânză în curentul apei, cu trupul legănându-se pe fundul nisipos.

Sună telefonul. Licărea albastru şi vibra în mâna lui Jun Do. El şi Gil se holbară la telefon. Gil îl luă şi ascultă, cu ochii larg deschişi. Jun Do putu să ghicească, chiar şi de unde se afla, că era o voce de femeie, vocea unei mame.

— Aruncă-l, îi zise Jun Do. Pur şi simplu aruncă-l.

Gil privea cu ochi rătăciţi în timp ce asculta. Îi tremura mâna. Dădu aprobator din cap de mai multe ori. Când zise „Hai“, Jun Do îi smulse telefonul. Împunse tastele cu degetul. Acolo, pe ecranul micuţ, apăru o poză cu un bebeluş. Azvârli telefonul în mare.

Jun Do se duse la balustradă.

— Cum ai putea să nu ţii socoteala? urlă el în jos la Ofiţerul So. Cum ai putea să nu ţii socoteala?

*

Cu asta se încheiară exerciţiile lor practice. Sosise timpul să o răpească pe femeia de la operă. Ofiţerul So urma să traverseze Marea Japoniei într-un vas de pescuit, în vreme ce Jun Do şi Gil luau feribotul de noapte de la Chongjin la Niigata. La miezul nopţii, cu cântăreaţa în mâini, aveau să se întâlnească pe plajă cu Ofiţerul So. Simplitatea, spunea Ofiţerul So, era cheia planului lor.

Jun Do şi Gil luară din Chongjin trenul de după-amiază spre nord. În gară, familii dormeau sub vagoanele de marfă de tip platformă, aşteptând întunericul pentru a putea călători până la Sinuiju, de unde până în China nu mai era decât o mică distanţă de parcurs înot în râul Tumen.

O luaseră pe jos spre portul Chongjin, trecând de Topitoria Reunificării, cu imensele ei macarale ruginite rămase acolo şi fără conductele de cupru către furnal, de multă vreme furate pentru fier vechi. Blocurile de locuinţe se înălţau goale, cu ferestrele pentru livrarea raţiilor acoperite cu hârtie de împachetat cerată. Nici un fel de rufe atârnate la uscat, nici un miros de ceapă prăjită în aer. Toţi copacii fuseseră tăiaţi în timpul foametei, iar acum, după nişte ani, puieţii erau de aceeaşi mărime, cu trunchiuri cât glezna, cu tulpini iţindu-se din cele mai neaşteptate locuri – din butoaie de ploaie şi canale de scurgere, unul avântându-se afară dintr-o latrină în care un schelet uman eliminase seminţele nedigerabile ale copacului.

Când ajunseră la Lungile Zile de Mâine, locul nu păru mai mare decât infirmeria.

Jun Do n-ar fi trebuit să arate spre el, căci Gil insistă ca ei să intre.

Era plin doar cu umbre. Totul fusese smuls pentru a fi folosit drept combustibil – până şi tocurile uşilor fuseseră puse pe foc. Lista celor 114 Mari Martiri ai Revoluţiei, vopsită pe perete, era singurul lucru rămas.

Gil nu crezu că Jun Do botezase toţi orfanii.

— Chiar ai memorat toţi Martirii? întrebă el. Cine e numărul 11?

— Ha Shin, răspunse Jun Do. Când a fost capturat, şi-a tăiat singur limba pentru ca japonezii să nu scoată nici o informaţie de la el. Era aici un băiat care nu putea să vorbească – i-am dat numele ăsta.

Gil merse cu degetul în josul listei.

— Uită-te şi pe tine, zise el. Martirul numărul 76, Pak Jun Do. Care-i povestea lui?

Jun Do atinse negreala de pe jos în locul unde odinioară fusese soba.

— Cu toate că a ucis mulţi soldaţi japonezi, revoluţionarii din unitatea lui Pak Jun Do n-aveau încredere în el, fiindcă era de viţă impură. Pentru a-şi dovedi loialitatea, el s-a spânzurat.

Gil se holbă la Jun Do:

— Ţi-ai dat singur numele ăsta? De ce?

— A trecut cel mai important test de loialitate.

Camera Directorului Orfanilor se dovedi acum a nu fi mai mare decât un pat. Iar din portretul femeii tulburătoare, Jun Do mai găsi doar gaura lăsată de cui.

— Aici dormeai? întrebă Gil. În camera Directorului Orfanilor?

Jun Do îi arătă gaura de la cui.

— Aici era atârnat portretul mamei mele.

Gil examină gaura.

— Da, aici a fost un cui, zise el. Spune-mi, dacă locuiai cu tatăl tău, cum de ai nume de orfan?

— Nu putea să-mi dea numele lui, căci toată lumea ar fi văzut ruşinea felului în care era silit să-şi crească fiul. Şi n-a putut suporta să-mi dea numele altui bărbat, nici măcar al unui martir. Eu a trebuit să fac asta.

Gil înmărmurise.

— Şi mama ta? întrebă el. Cum o chema?

Auziră în depărtare sirena feribotului Mangyongbong-92.

— De parcă a pune un nume problemelor mele ar rezolva ceva, zise Jun Do.

*

În noaptea aceea, Jun Do stătu la pupa întunecată a navei, privind în jos în apele agitate din siajul elicei. Rumina, se gândea el întruna. Nu-i ascultă vocea şi nici nu-şi permise s-o vadă. Se întrebă doar cum şi-ar petrece ea această ultimă zi dacă ar şti de venirea lui.

Era dimineaţa târziu când intrară în Portul Bandai-jima, unde gheretele de la vamă îşi etalau steagurile internaţionale. Mari nave de transport, vopsite în albastrul misiunilor umanitare, erau încărcate cu orez la danele de acostare. Jun Do şi Gil aveau documente false şi, îmbrăcaţi în tricouri polo, blugi şi tenişi, coborâră pasarela în centrul oraşului Niigata. Era o zi de duminică.

În timp ce-şi croiau drum spre sala de concert, Jun Do văzu un avion de pasageri traversând cerul, lăsând în urmă o imensă dâră albă. Rămase cu gura căscată, cu gâtul întins – uimitor! Atât de nemaipomenit, că hotărî să se prefacă a i se părea normal totul, de pildă luminile colorate care controlau traficul sau felul în care autobuzele se lăsau în jos, ca nişte boi care îngenunchează, pentru a permite urcarea persoanelor în vârstă. Normal că parcometrele vorbeau şi uşile de la magazine se deschideau când treceau pe lângă ele. Normal că nu era nici un butoi cu apă la baie şi nici polonic.

Matineul consta într-un potpuriu de lucrări pe care trupa de operă avea să le pună în scenă în sezonul următor, aşa că toţi cântăreţii interpretau pe rând arii scurte. Gil părea să ştie cântecele, căci fredona împreună cu ei. Rumina – micuţă, lată în umeri – urcă pe scenă într-o rochie de culoarea grafitului. Ochii ei negri erau acoperiţi de un breton foarte bine definit. Jun Do putea să-şi dea seama că Rumina cunoscuse tristeţea, dar, cu toate acestea, ea n-avea cum să ştie că abia de-acum încolo urmau cele mai mari încercări ale ei, că în seara aceea, după căderea întunericului, viaţa ei avea să devină ca o operă, că Jun Do era personajul malefic de la sfârşitul actului întâi, care o duce pe eroină într-o vale a plângerii.

Rumina cântă în italiană, apoi în germană şi pe urmă în japoneză. Când, în final, cântă şi în coreeană, fu limpede de ce o alesese Phenianul. Cântecul era frumos – vocea ei era veselă acum, povestind despre doi îndrăgostiţi pe un lac – şi nu era despre Iubitul Conducător sau despre înfrângerea imperialiştilor ori despre mândria unei fabrici nord-coreene. Era despre o fată şi un băiat dintr-o barcă. Fata avea un choson-ot¹⁰ alb, băiatul – o privire încărcată de emoţie.

Femeia cânta în coreeană, îmbrăcată în rochia ei ca grafitul, şi-ar fi putut la fel de bine să cânte despre un păianjen care-şi ţese pânza albă, că tot şi-ar fi captivat ascultătorii. Prizonieri ai acelui fir de păianjen, Jun Do şi Gil cutreierară străzile din Niigata prefăcându-se că nu erau pe cale s-o răpească din satul artiştilor aflat în apropiere. În mintea lui Jun Do se repeta întruna un vers – despre cum, în mijlocul lacului, cei doi îndrăgostiţi hotărăsc să nu vâslească mai departe.

Mergeau pe jos prin oraş ca în transă, aşteptând lăsarea serii. Asupra lui Jun Do aveau un efect deosebit mai ales reclamele. În Coreea de Nord nu existau reclame, iar aici vedeai aşa ceva pe autobuze şi pe stâlpi, pe ecrane video. Chiar acolo, implorând – cupluri care se îmbrăţişau, un copil trist; îl întrebă pe Gil ce spunea fiecare reclamă, dar răspunsurile trimiteau la asigurări auto şi tarife la telefon. Printr-o vitrină, văzură femei coreene care le tăiau unghiile de la picioare unor japoneze. Ca să se distreze, folosiră un automat de vânzare şi primiră o pungă de mâncare portocalie pe care nici unul dintre ei nu vru să o guste.

Gil se opri în faţa unui magazin în care se vindea echipament pentru explorări submarine. În vitrină era o geantă mare pentru depozitarea echipamentului de scufundări. Era neagră, din nailon, şi vânzătorul le arătă cum avea să încapă în ea tot ce era nevoie pentru o aventură submarină în doi. O cumpărară.

Întrebară un bărbat care împingea un cărucior pentru cumpărături dacă puteau să-l împrumute, iar el le spuse că-şi puteau lua unul în supermarket. În magazin, era aproape imposibil să-ţi dai seama ce conţineau majoritatea cutiilor şi pachetelor. Lucrurile importante, precum baniţele cu ridichi sau coşurile cu castane, nu se vedeau nicăieri. Gil cumpără o rolă de bandă adezivă şi, de la raionul de jucării, un set de acuarele într-o cutiuţă din tablă. Măcar Gil avea pe cineva căruia să-i cumpere un suvenir.

Se lăsă întunericul, faţadele magazinelor se luminară brusc cu neoane roş-albastre, iar sălciile fură iluminate feeric de dedesubt. Farurile automobilelor îi sclipeau în ochi. Jun Do se simţea expus, arătat cu degetul. Unde era obligatoria oră de stingere? De ce japonezii nu respectau noaptea, ca oamenii normali?

Se opriră în faţa unui bar, ca să-şi mai omoare timpul. Înăuntru, lumea râdea şi vorbea.

Gil scoase banii pe care îi aveau în yeni, spunând:

— N-are rost să ducem înapoi din ei.

În bar, comandă whisky. La tejgheaua barului erau şi două femei, iar Gil le luă de băut. Ele zâmbiră şi-şi reluară conversaţia.

— Le-ai văzut dinţii? întrebă Gil. Atât de albi şi perfecţi, ca nişte dinţi de copii. Relaxează-te, bine? Nu mai fi aşa de ţeapăn, zise Gil când Jun Do nu-l aprobă.

— Ţie îţi este uşor, spuse Jun Do. Nu tu trebuie să pui jos pe cineva la noapte. Şi-apoi să traversezi cu ea tot oraşul. Iar dacă nu-l găsim pe Ofiţerul So pe plaja aia…

— De parcă ăsta ar fi cel mai rău lucru, zise Gil. Nu vezi pe nimeni aici complotând să fugă în Coreea de Nord. Nu-i vezi venind să culeagă oameni de pe plajele noastre.

— Genul ăsta de discuţie nu ajută la nimic.

— Hai, bea, spuse Gil. O s-o bag eu în geantă pe cântăreaţă la noapte. Nu eşti singurul tip capabil să bată o femeie, să ştii. Cât de greu poate să fie?

— Mă ocup eu de cântăreaţă, zise Jun Do. Tu doar nu te pierde cu firea.

— Pot să îndes o cântăreaţă într-o geantă, bine? Pot să împing un cărucior pentru cumpărături. Tu pune mâna şi bea, căci probabil n-o să mai vezi niciodată Japonia.

Gil încercă să intre în vorbă cu japonezele, dar ele zâmbiră şi-l ignorară. Apoi el îi făcu cinste cu o băutură barmaniţei. Aceasta veni în dreptul lui şi vorbi cu el în timp ce turna băutura. Avea umeri înguşti, dar cămaşa ei era mulată şi părul extrem de negru. Băură împreună, iar el îi zise ceva care-o făcu să râdă. Când ea se duse să onoreze o comandă, Gil se întoarse spre Jun Do:

— Dacă te-ai culca cu vreuna din fetele astea, ai şti că s-a întâmplat pentru că ea a vrut, nu cum stă treaba cu o prostituată a armatei, care încearcă să facă rost de nouă ştampile pe zi în carnetul de raţii, sau cu o fată de la fabrică, măritată de consiliul repartiţiilor de locuinţe. Acasă, fetele drăguţe nici măcar nu-şi ridică ochii spre tine. Nu poţi nici să bei un ceai fără ca tatăl ei să pună la cale o căsătorie.

Fetele drăguţe? se gândi Jun Do.

— Pe mine, lumea mă crede orfan, ăsta-i blestemul meu, îi zise Jun Do. Dar cum de-ai ajuns tu, băiat din Phenian, să faci meserii din astea nasoale?

Gil mai comandă de băut, deşi Jun Do abia dacă se atinsese de paharul lui.

— Mersul la orfelinatul ăla ţi-a stricat mintea rău, zise Gil. Doar pentru că nu-mi mai suflu nasul în palmă nu înseamnă că nu sunt un băiat de la ţară, din Myohsun. Ar trebui să avansezi şi tu un pic. În Japonia poţi să fii oricine vrei să fii.

Auziră o motocicletă oprindu-se şi în faţa vitrinei văzură un bărbat parcând-o cu spatele în rând cu alte câteva motociclete. După ce scoase cheia din contact, o ascunse sub muchia de la rezervor. Gil şi Jun Do se uitară rapid unul la altul.

Gil îşi bău whisky-ul, rotindu-l prin pahar şi apoi înclinându-şi capul pentru a-l gâlgâi delicat.

— Nu bei ca un băiat de la ţară.

— Nici tu nu bei ca un orfan.

— Nu sunt orfan.

— Ei, asta-i bine, zise Gil. Fiindcă toţi orfanii din unitatea mea de genişti nu ştiau decât cum să ia – să-ţi ia ţigările, şosetele, soju-ul. Nu deteşti să-ţi ia cineva soju-ul? În unitatea mea, înfulecau tot ce găseau în jur, cum îşi înghite rahatul un câine, iar drept mulţumire îţi lăsau grămăjoarele lor de căcat.

Jun Do afişă zâmbetul acela care-i linişteşte pe oameni în clipa de dinainte să-i loveşti.

— Însă tu eşti băiat de treabă, continuă Gil. Eşti loial, la fel ca tipul din povestea cu martirul. N-ai nevoie să-ţi spui că taică-tău a fost aşa şi maică-ta a fost pe dincolo. Poţi să fii oricine vrei tu să fii. Reinventează-te pentru o noapte. Uită de beţivanul ăla şi de gaura de cui din perete.

Jun Do se ridică. Făcu un pas îndărăt pentru a obţine distanţa corectă pentru o lovitură cu piciorul răsucit. Închise ochii; putea să simtă spaţiul, putea să vizualizeze şoldul care se răsucea, piciorul care se ridica, lovitura ca de bici a scobiturii gleznei atunci când o răsucea. Jun Do avusese de-a face cu aşa ceva toată viaţa, cu imposibilitatea oamenilor din familii normale de a concepe existenţa unui bărbat atât de îndurerat, că nu-şi poate recunoaşte propriul fiu, că nu era nimic mai rău decât o mamă care-şi părăseşte copilul, deşi asta se întâmpla tot timpul, că „necaz“ era un cuvânt pe care lumea îl folosea pentru aceia care aveau atât de puţin de dat, încât era incomensurabil.

Când Jun Do deschise ochii, Gil îşi dădu seama brusc ce urma să se întâmple.

— Ho, zise el, mânuindu-şi cu stângăcie băutura. Am greşit, bine? Sunt dintr-o familie mare, nu ştiu nimic despre orfani. Ar trebui să plecăm, avem o treabă de făcut.

— Bine, atunci, spuse Jun Do. Să vedem cum le tratezi pe fetele alea drăguţe din Phenian.

*

În spatele sălii de concert era satul artiştilor – nişte căsuţe aşezate în jurul unui izvor termal. Puteau să vadă firicelul de apă, încă scoţând aburi, care curgea din baia publică. De un alb mineral, apa se rostogolea spre mare peste nişte stânci golaşe, decolorate de soare.

Ascunseră căruciorul pentru cumpărături, apoi Jun Do îi făcu vânt lui Gil peste gard. Când acesta veni roată ca să-i deschidă lui Jun Do poarta din metal, Gil ezită o clipă şi cei doi se priviră prin grilaj înainte ca Gil să tragă zăvorul şi să-l lase pe Jun Do să intre.

Conuri micuţe de lumină iluminau dalele din piatră ale aleii care ducea la bungaloul Ruminei. Deasupra lor, verdele-închis şi albul magnoliilor ascundeau stelele. În aer plutea miros de conifere şi cedru şi un iz oceanic. Jun Do rupse două fâşii de bandă adezivă şi le agăţă de mânecile lui Gil.

— În felul ăsta, vor fi gata pregătite, şopti Jun Do.

Expresia din ochii lui Gil era înfrigurată de emoţie şi neîncrezătoare.

— O să dăm pur şi simplu buzna înăuntru? întrebă el.

— Eu deschid uşa, zise Jun Do. Şi tu îi pui banda aia peste gură.

Jun Do smulse o dală mare de pe alee şi o duse la uşă. O lipi de încuietoare şi, când se împinse puternic cu şoldul în ea, uşa se deschise cu un pocnet. Gil alergă spre femeie, care stătea în capul oaselor în pat, luminată doar de un televizor. Jun Do privi din prag cum Gil îi punea banda adezivă peste gură, însă apoi în aşternut şi în patul moale situaţia păru să se schimbe. Gil rămase fără un smoc de păr. Apoi femeia îl apucă de guler, pe care-l folosi pentru a-l dezechilibra. În cele din urmă, el o luă de gât şi se rostogoliră amândoi pe podea, unde el se urcă peste ea cu toată greutatea, durerea făcând-o să-şi îndoaie picioarele. Jun Do se holbă îndelung la degetele ei de la picioare: unghiile erau date cu roşu aprins.

La început, Jun Do se gândise Apuc-o de-acolo, apas-o acolo, dar apoi fu cuprins de greaţă. În timp ce cei doi se rostogoleau pe jos, Jun Do observă că femeia făcuse pe ea şi brutalitatea acestui fapt, cruzimea a ceea ce se petrecea, îi deveni brusc limpede. Gil o aducea la ascultare legându-i încheieturile de la mâini şi gleznele cu bandă adezivă, iar ea stătea acum în genunchi, în vreme ce el întindea geanta şi-i desfăcea fermoarul. Când el deschise geanta, pregătind-o pentru cântăreaţă, ochii ei – larg deschişi şi înlăcrimaţi – se închiseră şi trupul i se clătină, ameţit. Jun Do îşi scoase ochelarii şi înceţoşarea îmbunătăţi lucrurile.

Afară, Jun Do respiră adânc. Îl auzea pe Gil luptându-se s-o facă pe femeie să încapă în geantă. Stelele de deasupra oceanului, neclare acum, îl făcură să-şi aducă aminte de cât de liber se simţise în prima noapte când a traversat Marea Japoniei, de cât de în largul său se simţea pe un vas de pescuit. Întors înăuntru, văzu că Gil trăsese fermoarul de la geantă astfel încât Ruminei i se zărea doar faţa, cu nările fremătând după oxigen. Gil stătea aplecat deasupra ei, epuizat dar zâmbitor. Îşi apăsă ţesătura de la pantaloni sub vintre, pentru ca ea să-i poată vedea conturul erecţiei. Când ochii femeii se deschiseră larg, el închise fermoarul.

Îi verificară rapid lucrurile. Gil vârî în buzunar yenii şi un colier din pietre roşii şi albe. Jun Do nu ştia ce să înhaţe. Pe o masă erau sticluţe cu medicamente, cosmetice, un teanc de fotografii de familie. Când dădu cu ochii de rochia de culoarea grafitului, o trase de pe umeraş.

— Ce dracu’ faci? întrebă Gil.

— Nu ştiu, îi spuse Jun Do.

Căruciorul pentru cumpărături, burduşit, scotea un ţăcănit la fiecare crăpătură de pe trotuar. Nu vorbeau. Gil era zgâriat şi avea cămaşa ruptă. Arăta de parcă fusese dat cu machiaj şi acum acesta i se întinsese pe faţă. Pe crusta formată în locul de unde-i lipsea păr, apăruse un fluid galben, limpede. La curbe, când betonul era în pantă, roţile aveau tendinţa să se învârtă ciudat şi să răstoarne căruciorul, aruncând încărcătura pe trotuar.

Pachete din carton se înşiruiau pe străzi. Maşini de spălat vase curăţau resturile de pe farfurii, evacuându-le în rigole. Un autobuz lucitor şi gol trecu pe lângă ei ca o vijelie. În apropiere de parc, un bărbat plimba un câine mare, alb, care se opri să se uite la ei. Geanta se agită o vreme, apoi rămase nemişcată. La un colţ, Gil îi spuse lui Jun Do să cotească la stânga şi acolo, la poalele unui deal abrupt, dincolo de o parcare, se afla plaja.

— Eu rămân în urmă, să ne asigur spatele, zise Gil.

Căruciorul voia s-o ia la vale, aşa că Jun Do îşi dublă forţa cu care ţinea de mâner.

— Bine, răspunse el.

Din spate, Gil spuse:

— Am sărit calul la bar, cu discuţia aia despre orfani. Nu ştiu cum e să ai părinţi care sunt morţi sau care te-au abandonat. Am greşit, îmi dau seama acum.

— Nu-i nici o problemă. Nu sunt orfan, zise Jun Do.

— Povesteşte-mi despre ultima oară când ţi-ai văzut tatăl, spuse Gil, aflat tot în urma lui Jun Do.

Căruciorul încerca întruna s-o ia singur la vale. De fiecare dată, Jun Do trebuia să se lase spre spate şi să pună frână proptindu-şi bine picioarele în pământ.

— Păi, n-a existat vreo petrecere de rămas-bun sau ceva de genul ăsta.

Căruciorul o luă înainte clătinându-se şi-l târî după el pe Jun Do câţiva metri înainte ca acesta să-l strunească.

— Mă aflam acolo de mai multă vreme ca oricine – n-aveam să fiu niciodată adoptat, căci tata n-avea de gând să lase pe nimeni să-i ia singurul băiat. Oricum, într-o noapte a venit la mine – ne arseserăm paturile de campanie, aşa că eram pe jos… Gil, ajută-mă aici!

Brusc, căruciorul o luase la goană. Jun Do se prăbuşi când îi scăpă din mâini, pornind-o repede la vale de unul singur.

— Gil!! urlă el, privind căruciorul.

Acesta prinse viteză când traversă parcarea bălăbăninându-se şi, lovindu-se de bordură, sări mult în aer, aruncând geanta neagră în nisipul închis la culoare.

Jun Do se întoarse, dar Gil nu se vedea nicăieri.

Alergă pe nisip, trecând de geantă, care se aşezase într-o poziţie ciudată. La marginea apei, se uită cu atenţie după Ofiţerul So, dar în valuri nu se zărea nimic. Îşi verifică buzunarele – n-avea nici hartă, nici ceas, nici lanternă. Cu mâinile pe genunchi, nu reuşea să-şi tragă răsuflarea. Rochia de culoarea grafitului trecu pe lângă el, umflându-se din cauza vântului, rostogolindu-se pe nisip până când dispăru în noapte.

Se duse la geantă şi o întoarse pe cealaltă parte. Desfăcu un pic fermoarul. Din geantă se revărsă un val de aer cald. Scoase banda adezivă de pe faţa femeii, brăzdată de zgârieturi de la nailonul abraziv. Ea i se adresă în japoneză.

— Nu înţeleg, zise el.

Atunci, ea zise în coreeană:

— Slavă Domnului că m-ai salvat.

El îi studie faţa. Ce roşie şi umflată era!

— Un psihopat m-a băgat aici, zise ea. Slavă Domnului că ai trecut pe aici, credeam că am murit şi-apoi ai apărut tu, să mă eliberezi.

Jun Do se uită din nou după vreun semn al prezenţei lui Gil, dar ştia că nu exista nici unul.

— Îţi mulţumesc că m-ai scos de acolo, zise ea. Îţi mulţumesc mult că m-ai eliberat.

Jun Do încercă fâşia de bandă adezivă cu degetele, dar ea-şi pierduse mare parte din puterea de lipire. O suviţă de păr rămăsese lipită de bandă. El o desprinse, lăsând-o să fluture în aer.

— O, Doamne! exclamă ea. Eşti unul dintre ei.

Vântul suflă nisip în geantă, în ochii femeii.

— Crede-mă că ştiu prin ce treci, spuse el.

— Nu trebuie să fii un om rău, zise ea. Există bunătate în tine, pot să-mi dau seama. Lasă-mă să plec şi o să cânt pentru tine. N-o să-ţi vină să crezi cum pot să cânt.

— Cântecul tău m-a tulburat, spuse el. Cel despre băiatul care, în mijlocul lacului, alege să nu mai vâslească.

— Aceea a fost doar o arie, zise ea. Dintr-o întreagă operă, plină de intrigi secundare, inversări de situaţie şi trădări.

Jun Do se apropie de ea, aplecându-se.

— Băiatul se opreşte din vâslit pentru că a salvat fata şi pe mal va trebui să le-o dea superiorilor săi? Ori a furat fata şi, prin urmare, îl aşteaptă o pedeapsă?

— E o poveste de dragoste, zise ea.

— Înţeleg asta. Dar care e răspunsul? Ar putea fi acela că el ştie că a fost ales pentru un lagăr de muncă?

Femeia îi cercetă chipul, de parcă el ştia răspunsul.

— Cum se termină? întrebă Jun Do. Ce se întâmplă cu ei?

— Lasă-mă să ies şi o să-ţi spun, zise ea. Deschide geanta asta şi o să-ţi cânt finalul.

Jun Do apucă fermoarul şi îl închise. Vorbi către nailonul negru din locul în care se aflase faţa ei:

— Ţine ochii deschişi. Ştiu că nu e nimic de văzut, dar, indiferent ce se întâmplă, nu-i închide. Întunericul şi spaţiile închise nu-ţi sunt duşmani.

Jun Do târî geanta până la apă. Oceanul, înspumat şi rece, îi trecu peste pantofi în timp ce scruta valurile după Ofiţerul So. Când un val mai înalt ajunse pe ţărm şi atinse geanta, ea ţipă dinăuntru. Jun Do nu mai auzise niciodată un astfel de răcnet. De departe de pe plajă, o lanternă sclipi spre el. Ofiţerul So o auzise pe femeie. Aduse la ei barca gonflabilă neagră şi Jun Do trase geanta în apă. Folosind mânerele, cei doi bărbaţi rostogoliră geanta în barcă.

— Unde-i Gil? întrebă Ofiţerul So.

— A dispărut, răspunse Jun Do. Acum era chiar lângă mine, iar în clipa următoare nu mai era.

Intraseră în apă până la genunchi, echilibrând barca. Luminile oraşului se reflectau în ochii ofiţerului So.

— Ştii ce-au păţit ceilalţi ofiţeri din misiunile astea? întrebă el. Eram patru. Acum am rămas doar eu. Ceilalţi sunt în Închisoarea 9 – ai auzit de locul ăsta, tunelarule? Toată închisoarea e sub pământ. E o mină, iar după ce intri acolo nu mai vezi soarele niciodată.

— Uite ce e, faptul că mă sperii n-o să schimbe cu nimic lucrurile. Nu ştiu unde e.

Ofiţerul So continuă:

— La intrarea în mină e o poartă din fier şi, odată ce ai trecut de ea, gata – înăuntru nu sunt gardieni, doctori, cantină sau toalete. Doar sapi în beznă şi, când ai ceva minereu, îi târăşti la suprafaţă ca să-l schimbi, printre gratii, pe hrană, bomboane şi târnăcoape. Nici măcar cadavrele nu ies de acolo.

— Ar putea fi oriunde, zise Jun Do. Gil vorbeşte japoneza.

— Pot să vă ajut eu, se auzi din geantă vocea Ruminei. Cunosc Niigata ca-n palmă. Lăsaţi-mă să ies şi jur c-am să-l găsesc.

Cei doi bărbaţi o ignorară.

— Cine e tipul ăsta? întrebă Jun Do.

— Copilul răsfăţat al unui ministru, răspunse Ofiţerul So. Aşa mi s-a spus. Tatăl lui l-a trimis aici ca să-l călească. Ştii cum e – fiul eroului e întotdeauna cel mai puţin curajos.

Jun Do se întoarse şi se uită cu atenţie la luminile din Niigata.

— Tu eşti un bun soldat, zise Ofiţerul So punându-şi o mână pe umărul lui Jun Do. Când vine vremea să acţionezi, acţionezi. Scoase mânerul pentru umăr al genţii şi făcu un laţ la unul din capete, spunând: Gil ne-a băgat cu gâtul în ştreang. Acum e rândul lui.

*

Jun Do mergea prin cartierul depozitelor cu un calm straniu. Luna, aşa cum era, se reflecta identic în fiecare băltoacă, iar când un autobuz se opri în dreptul lui, şoferul îi aruncă doar o privire şi nu îi ceru bani pentru călătorie. În afară de doi coreeni în vârstă aşezaţi în spate, autobuzul era gol. Bătrânii încă îşi purtau pălăriile din hârtie albă, de bucătari de minuturi. Jun Do li se adresă, însă ei clătinară din cap.

Jun Do avea nevoie de motocicletă pentru a avea o şansă să-l găsească pe Gil în oraşul acela. Dar dacă Gil avea cât de cât minte, el şi motocicleta dispăruseră de mult. Când Jun Do dădu în sfârşit colţul spre barul în care băuseră whisky, motocicleta neagră lucea lângă bordură. Îşi trecu piciorul peste şa, atinse ghidonul. Însă când pipăi pe sub marginea rezervorului, nu găsi cheia. Se răsuci spre vitrina barului şi prin geam îl zări pe Gil, care râdea cu barmaniţa.

Se aşeză lângă Gil, care era ocupat cu pictarea unei acuarele. Setul de acuarele era deschis şi Gil îşi înmuia pensula într-un păhărel cu apă în nuanţe de purpuriu şi verde. Era un peisaj, cu crânguri de bambus şi cărări care şerpuiau printre pietre. Gil ridică privirea spre Jun Do, apoi îşi udă pensula, rotindu-i vârful în galben pentru a evidenţia tulpinile bambuşilor.

— Eşti al naibii de prost, zise Jun Do.

— Tu eşti ăla prost, replică Gil. Aveai cântăreaţa – cine s-ar întoarce după mine?

— Eu, răspunse Jun Do. Dă-mi cheia.

Cheia de la motocicletă era pe bar; Gil i-o împinse.

Gil îşi roti degetul în aer, semnalând că mai voia un rând de băutură. Barmaniţa veni la el. Purta la gât colierul Ruminei. Gil vorbi cu ea, apoi luă jumătate din yeni şi i-i dădu lui Jun Do.

— I-am spus că faci tu cinste cu rândul ăsta, zise Gil.

Barmaniţa turnă trei pahare cu whisky, apoi zise ceva care-l făcu pe Gil să râdă.

— Ce-a spus? întrebă Jun Do.

— A zis că pari foarte puternic, dar mare păcat că eşti un fricos.

Jun Do se uită la Gil, care dădu din umeri, spunând:

— S-ar putea să-i fi zis că noi doi ne-am luat la bătaie din cauza unei fete. I-am spus că eu câştigam lupta, până când m-ai tras de păr.

— Încă mai poţi să scapi basma curată. Noi n-o să spunem nimic, jur. O să ne întoarcem pur şi simplu înapoi şi va fi ca şi cum n-ai fi fugit niciodată.

— Ţi se pare că fug? întrebă Gil. În afară de asta, nu pot să-mi părăsesc iubita.

Gil îi dădu fetei acuarela, iar ea o prinse cu o ţintă de perete, să se usuce, lângă o altă pictură, care o înfăţişa pe ea, radioasă cu colierul roşu cu alb. Mijindu-şi ochii de la distanţă, Jun Do pricepu deodată că Gil nu pictase un peisaj, ci luxurianta hartă a unui câmp cu mine explozive.

— Deci ai fost pe câmpuri minate, zise el.

— Mama m-a trimis la Mansudae să studiez pictura, zise Gil. Însă tata a decis că terenurile minate vor face din mine bărbat, aşa că a tras nişte sfori. Gil se văzu nevoit să râdă la gândul de a trage sfori pentru a fi repartizat într-o misiune sinucigaşă. Am găsit un mijloc să fac hărţile, în loc să fac cartografierea propriu-zisă pe teren.

În timp ce vorbea, Gil lucra repede la o altă acuarelă, o femeie cu gura larg deschisă, luminată de jos astfel încât orbitele ochilor erau întunecate. Desenul căpătă imediat o asemănare precisă cu Rumina, deşi nu-ţi dădeai seama dacă femeia cânta cu mare pasiune sau ţipa, aflată în pericol de moarte.

— Spune-i că o să mai bei un ultim pahar, zise Jun Do, dându-i fetei toţi yenii.

— Îmi pare foarte rău pentru toate astea, zise Gil. Zău îmi pare rău. Dar n-o să merg nicăieri. Consideră cântăreaţa de operă un cadou şi transmite regretele mele.

— Tatăl tău e cel care a vrut-o pe cântăreaţă? De-aia ne aflăm aici?

Gil îl ignoră. Începu să picteze un portret cu el şi Jun Do, fiecare făcând, cu degetul mare ridicat, semnul universal al aprobării. Afişau zâmbete forţate, ţipătoare, şi Jun Do nu vru ca Gil să termine desenul.

— Să mergem, zise Jun Do. Nu trebuie să întârzii la seara de karaoke de la Yanggakdo¹¹ sau de la orice altceva faceţi voi, elitele, ca să vă distraţi.

Gil nu se mişcă. Accentua muşchii lui Jun Do, făcându-i supradimensionaţi, ca ai unei gorile.

— E adevărat, zise Gil. Am gustat carne de vită şi de struţ. Am văzut filmul Titanic şi am navigat pe internet în zece ocazii diferite. Şi da, există karaoke. În fiecare săptămână e o masă goală la care obişnuia să stea o familie, dar acum au dispărut, nu se mai pomeneşte de ei, iar cântecele pe care le cântau lipsesc din tonomat.

— Îţi promit, stărui Jun Do. Vino înapoi şi nimeni nu va afla niciodată.

— Întrebarea nu e dacă să merg sau nu cu tine. Ci de ce nu vii tu cu mine.

Dacă Jun Do ar fi vrut să fugă din ţară, ar fi putut s-o facă de nenumărate ori. Era uşor, la capătul unui tunel nu trebuia decât să urce o scară şi să deschidă o trapă acţionată de un dispozitiv cu arc.

— În toată ţara asta stupidă, zise Jun Do, singurul lucru pe care l-am priceput au fost femeile coreene care stăteau în genunchi ca să cureţe picioarele japonezelor.

— Te-aş putea duce mâine la ambasada Coreei de Sud. E doar un drum cu trenul. Peste şase săptămâni ai fi la Seul. Le-ai fi foarte util, o adevărată comoară.

— Mama ta, tatăl tău – vor fi trimişi în lagăre.

— Indiferent dacă eşti un cântăreţ de karaoke bun sau prost, până la urmă îţi vine rândul. E doar o chestiune de timp.

— Cum rămâne cu Ofiţerul So – un whisky scump te va face să uiţi că el sapă în bezna din Închisoarea 9?

— El reprezintă motivul pentru care pleci, zise Gil. Ca să nu devii ca el.

— Ei bine, îţi transmite salutările sale, spuse Jun Do şi trase laţul din nailon peste capul lui Gil, trăgând de porţiunea întinsă astfel încât ştreangul să fie strâns în jurul gâtului.

Barmaniţa văzu lesa.

— Homo janai, zise ea, acoperindu-şi gura.

— Cred că nu trebuie să traduc asta, zise Gil.

Jun Do trase un pic de lesă şi amândoi se ridicară în picioare.

Gil îşi închise cutia de acuarele, apoi se înclină către barmaniţă.

— Chousenjin ni turesarareru yo, îi zise el.

Fata le făcu o poză celor doi cu telefonul, apoi îşi turnă ceva de băut. Ridică paharul în cinstea lui Gil înainte de a-l bea.

— Ale naibii japoneze, zise Gil. Trebuie să le iubeşti, n-ai încotro. I-am zis că sunt răpit pentru a fi dus în Coreea de Nord şi uită-te la ea.

— Uită-te cu mare atenţie, spuse Jun Do şi luă de pe bar cheia de la motocicletă.

*

Dincolo de zona în care oceanul se spărgea de mal, intrară cu barca în valurile înteţite de vânt. Barca gonflabilă se ridica şi apoi cădea la baza valurilor. Toţi se ţineau de funia de siguranţă pentru a-şi păstra echilibrul. Rumina stătea la prora, cu mâinile legate cu o fâşie nouă de bandă adezivă. Ofiţerul So o înfăşurase în jacheta lui – în afară de asta, trupul ei era dezgolit şi vânăt de frig.

Jun Do şi Gil stăteau faţă în faţă în barcă, dar Gil nu se uita la el. Când ajunseră în larg, Ofiţerul So încetini, astfel încât Jun Do să se poată face auzit peste zgomotul motorului.

— I-am dat lui Gil cuvântul meu, îi zise el ofiţerului. I-am spus că vom uita c-a încercat să fugă.

Rumina stătea cu spatele în vânt şi părul i se învolbura pe faţă.

— Bagă-l în geantă, spuse ea.

— Cântăreaţa de operă are dreptate, zise Ofiţerul So, râzând copios când o auzi. Ai prins un transfug, băiete. Era ca şi cum ne pusese un afurisit de pistol la tâmple. Însă n-a reuşit să fie mai isteţ ca noi. Începe să te gândeşti la răsplată. Începe s-o savurezi.

Ideea unei recompense, a găsirii mamei lui şi a salvării ei de la soarta pe care o avea la Phenian, îi făcea acum greaţă. În tuneluri, hoinăreau uneori printr-o cortină de gaze. Nu se puteau detecta – doar te apuca o durere de cap groaznică şi vedeai întunericul pulsând roşu. Asta simţea acum, când Rumina îl privea cu duşmănie. Se întrebă deodată dacă nu cumva la el se referise. La faptul că Jun Do ar trebui să fie băgat în geantă. Însă nu el o bătuse şi o îngrămădise în geantă. Nu tatăl lui ordonase să fie răpită. Şi ce avea el de ales, cu privire la orice? Nu putea schimba faptul că era dintr-un oraş care ducea lipsă de curent electric, căldură şi combustibil, unde fabricile erau amorţite în rugină, în care bărbaţii apţi fizic erau fie în lagăre de muncă, fie moleşiţi de foame. Nu era vina lui că toţi băieţii aflaţi în grija lui erau năuci din cauza abandonului şi deznădejdii la gândul că vor fi recrutaţi ca gardieni în închisoare sau încorporaţi în detaşamente sinucigaşe.

Gil avea încă laţul în jurul gâtului. Din pură plăcere, Ofiţerul So se aplecă şi trase tare de el, doar ca să-l simtă strângându-se.

— Te-aş rostogoli peste bord, zise el. Dar aş rata ce ţi se va face.

Gil tresări de durere.

— Acum Jun Do ştie cum se face asta, replică el. Vei fi înlocuit şi trimis într-un lagăr, ca să nu mai poţi vorbi niciodată despre treaba asta.

— Nu ştii nimic, zise Ofiţerul So. Eşti slab şi molâu. Eu sunt afurisitul care a inventat jocul ăsta. Eu l-am răpit pe bucătarul personal de sushi al lui Kim Jong-il. Eu l-am cules pe doctorul Iubitului Conducător dintr-un spital din Osaka, ziua în amiaza mare, cu mâinile astea.

— Nu ştii cum merg treburile la Phenian, ripostă Gil. Când o vor vedea ceilalţi miniştri, or să vrea toţi câte o cântăreaţă de operă.

Fură loviţi de un jet alb şi rece de picături pulverizate. Asta o făcu pe Rumina să inspire adânc, ca şi cum fiecare lucruşor încerca să-i ia viaţa. Se întoarse spre Jun Do, uitându-se din nou cu furie la el. Jun Do îşi dădu seama că femeia voia să spună ceva – pe buze i se forma un cuvânt.

Desfăcu ochelarii şi îi puse la ochi – putu să vadă acum vânătaia de pe gâtul ei, felul în care mâinile i se umflaseră şi i se înroşiseră sub banda adezivă de la încheieturi. Zări o verighetă şi o cicatrice lăsată de o cezariană. Femeia se uita întruna la el, cu ochi duşmănoşi. Ochii ei vedeau deciziile pe care Jun Do le luase. Îşi dădeau seama că el alesese care orfani mâncau primii şi care erau lăsaţi la urmă, cu puţinele resturi apoase. Ştiau că el era cel care repartizase paturile de campanie de lângă sobă şi pe cele din hol, unde pândea gerul. El îi alesese pe băieţii care-au ajuns să orbească din cauza furnalului cu arc electric. El îi alesese pe băieţii care au mers la uzina chimică atunci când aceasta a îngălbenit cerul. El îl trimisese pe Ha Shin, băiatul care nu putea să vorbească, acela care nu putea să spună nu, să cureţe căzile la fabrica de vopsea. Jun Do pusese cangea în mâinile lui Bo Song.

— Aveam de-ales? o întrebă Jun Do.

Avea cu adevărat nevoie să ştie, tot aşa cum trebuia să ştie ce se întâmpla cu băiatul şi fata la finalul ariei.

Femeia îşi ridică piciorul şi îi arătă lui Jun Do unghiile, oja roşie vibrând în întunericul de platină. Rosti un cuvânt, apoi îl pocni cu piciorul în faţă.

Sângele era negru. Picăturile i se scurseră încet pe cămaşă, care fusese purtată ultima oară de bărbatul pe care-l culeseseră de pe plajă. Unghia de la degetul ei mare de la picior îi tăie gingiile, dar era în regulă, se simţi mai bine, acum ştia cuvântul, cuvântul care se aflase pe buzele ei. Nu trebuia să vorbească japoneza ca să înţeleagă cuvântul „mori“. Era, de asemenea, şi finalul operei, era sigur. Asta se întâmpla cu băiatul şi fata din barcă. Nu era o poveste tristă, de fapt. Era una de dragoste – băiatul şi fata măcar îşi cunoşteau soarta şi nu aveau să fie niciodată singuri.

1. Lagăre de muncă (kwuan li so) în care majoritatea deţinuţilor se află din motive politice.

2. Tocană de legume.

3. Supă condimentată din legume şi carne de vită.

4. Mişcare promovată de statul nord-coreean în vederea unei dezvoltări economice rapide. Iniţiată în 1956, s-a soldat cu o creştere masivă a cantităţii producţiei în detrimentul calităţii, cu preţul epuizării forţei de muncă şi a resurselor ţării.

5. Val marin sau oceanic cu aspect de explozie, produs prin întoarcerea violentă a apei care a lovit un obstacol şi care se combină continuu cu valul direct.

6. Seon’gun sau Songun, numele politicii de tip „armata pe locul întâi“ din Coreea de Nord, care pune pe primul plan Armata Populară Coreeană în problemele de stat şi alocă resursele naţionale cu prioritate armatei. Această ideologie ridică Armata Populară Coreeană pe cea mai importantă poziţie în conducerea Coreei de Nord şi în societatea acestei ţări.

7. Anarrhichthys ocellatus, specie de peşti asemănătoare cu ţiparul, atingând dimensiuni de până la 2 metri şi 18 kg, care trăieşte în apele din partea nordică a Oceanului Pacific, de la Marea Japoniei şi Insulele Aleutine până în nordul Californiei.

8. Băutură alcoolică specific coreeană şi asemănătoare votcii la gust, obţinută prin distilarea orezului, cu adaos de zahăr.

9. Pavilion care face parte dintr-un celebru templu din Phenian şi, în această carte, denumirea unei echipe de anchetatori torţionari.

10. Îmbrăcăminte tradiţională coreeană.

11. Yanggakdo International Hotel, cel mai mare hotel şi a doua clădire ca înălţime din Coreea de Nord.