© 2015 by Editura POLIROM, pentru prezenta ediţie

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-5586-1

ISBN PDF: 978-973-46-5587-8

ISBN print: 978-973-46-5579-3

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: litografie de Franz Xavier Knapp (1809-1883)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Teodor Vârnav s-a născut pe 1 martie 1801 la Floreşti, în ţinutul Tecuci. Mama sa, Mărioara, era fiica boierului Dumitrache Chiruş din Soroca, iar tatăl, Costache, era fiul jitnicerului Sandu Vârnav şi nepotul stolnicului Teodor Vârnav. Cînd situaţia materială a familiei s-a înrăutăţit, a fost trimis la Lămăşeni,

la „moşul maicii mele”, Fotache, iar apoi la Bucureşti, la un cumnat al acesteia, Constantin Ladà, datorită căruia ajunge să înveţe cu un dascăl grec. La moartea lui Ladà, intră în slujbă la un negustor lipscan, dar

în curînd pleacă şi se stabileşte la Hotin; aici se angajează la judecătorie ca „scriitor în limba moldovenească”. După trei ani demisionează şi arendează mai multe moşii în ţinuturile Hotin şi, apoi, Iaşi. Se căsătoreşte în 1828 cu Zoe, fiica paharnicului Mihalache Ghiţescu, cu care a avut, pînă în 1845, patru fiice şi un fiu. În 1839 cumpără o moşie şi se stabileşte la Pocembeni, unde va locui pînă la sfîrşitul vieţii. Data morţii sale, pentru care se indică în general anul 1868, rămîne incertă. Amintirile, rămase în manuscris, au fost publicate, sub îngrijirea lui Artur Gorovei, mai întîi în Gazeta săteanului şi apoi în volum, în mai multe ediţii. Pe lîngă memorii, Teodor Vârnav a lăsat şi un manuscris cu satire şi poezii lirice, care s-a pierdut.

Notă asupra ediţiei

Istoria vieţii mele (Autobiografie din 1845) de Teodor Vârnav a fost publicată prima dată, sub îngrijirea lui Artur Gorovei şi cu o introducere a acestuia, în revista Gazeta Săteanului, Râmnicu-Sărat, 1893, apoi în volum, cu un glosar şi o prefaţă mai amplă ale aceluiaşi Artur Gorovei, în două ediţii: Minerva, Biblioteca „Minervei” nr. 8, Bucureşti, 1908 şi, respectiv, Editura Cartea Românească, aceeaşi serie şi acelaşi număr, Bucureşti, f.a. Ulterior, au apărut alte două ediţii, prima la Editura „Cuvânt Moldovenesc”, Chişinău, 1944, iar a doua la Institutul de Filologie al Academiei de Ştiinţe a Republicii Moldova, Chişinău, 2007.

Prezenta ediţie o urmează pe aceea îngrijită de Artur Gorovei, prima în volum, apărută în 1908 la editura Minerva. Faţă de textul editat de Artur Gorovei s-au făcut câteva necesare actualizări ortografice, iar prefaţa aceluiaşi, care lămureşte provenienţa manuscrisului, a fost reluată ca atare. Glosarul alcătuit de Artur Gorovei a suferit unele modificări, fiind eliminate cuvinte intrate între timp în limbă şi adăugate altele, a căror explicare se impunea pentru cititorul actual (camardineră, câşti, chirigiu, obrazovanie, pamecin, pitcă, prestupnic, stoliţă). Tuturor acestora le-a fost adăugat, ca postfaţă, un text despre Istoria vieţii mele semnat de Laurenţiu Faifer şi apărut prima dată în Anuar de Lingvistică şi Istorie Literară, Institutul de Filologie Română „A. Philippide” din cadrul Filialei Iaşi a Academiei Române, t. XXIV, 1973.

Prefaţă¹

Autobiografia lui Teodor Vârnav, boier moldovan, scrisă în 1845, este unul din puţinele documente care luminează întunerecul vieţii noastre de la începutul veacului trecut.

Cunoaştem, cu atâtea amănunţimi, viaţa intimă a popoarelor vechi, şi mai cu seamă a romanilor; începem a avea, din ce în ce, mai multe ştiri despre traiul altor popoare şi mai vechi, pe când viaţa străbunilor noştri o bănuim numai cum a trebuit să fie, pentru că ne lipsesc documentele cu care sunt îmbogăţite alte literaturi.

Istoria vieţii lui Teodor Vârnav umple un gol în literatura noastră, şi lucrarea aceasta are o valoare nepreţuită.

Scrisă aşa de limpede, istoria vieţii acestui boier ne arată starea societăţii noastre cu o sută de ani în urmă, din care ne putem convinge că nu era nici pe atunci mai bine decât astăzi. Însuşi Vârnav, pe vremea când era proprietarul unei moşii de 2.700 de fălci şi, „după închipuirea ce făcea”, îşi preţăluia averea mişcătoare şi nemişcătoare la suma de peste 45 de mii de ruble argint, se plânge de greutatea vremilor în care trăieşte şi regretă că „sistema” de atunci nu samănă, măcar cât de puţin, cu aceea din veacul al 18-lea.

Manuscrisul mi l-a dat defunctul Alecsandru Rod-di-deal din Folticeni, român basarabean şi ginerele autorului, şi mi-a spus că între hârtiile socrului său, pe lângă acest manuscris, a mai fost încă unul, un volum de poezii, care cuprindea o mulţime de satire la adresa persoanelor care jucau oarecare roluri în societate pe timpul când trăia Vârnav. Acest manuscris, cu toate cercetările bătrânului Rod-di-deal, nu s-a mai putut găsi.

Istoria vieţii mele este scrisă cu slove vechi, frumoase şi citeţe, pe coli întregi de hârtie verzie, în formatul 34 cm lungime pe 21½ lăţime. Tot manuscrisul are 65 de file, sau 130 de pagini, nenumerotate, din care pagina de la început cuprinde numai titlul, iar 2 de la sfârşit tabla de materii, sau, cum îi zice Vârnav: „Scară de cele ce să cuprind în această istorie”. Volumul este legat pe vremea când s-a scris.

Stilul lui Vârnav este o icoană vie a gândirei şi a graiului unui moldovan cuminte de pe vremuri. Când vorbeşte despre lucruri vesele, râzi cu poftă, şi te înduioşezi când istoriseşte suferinţele pe care el însuşi le-a îndurat.

Vârnav întrebuinţează unele cuvinte ruseşti, necunoscute astăzi. Aceste cuvinte însă nu aveau traducerea lor pe moldoveneşte, şi oricine trebuia să le întrebuinţeze, fiind oarecum cuvinte „tehnice”, pentru noţiunea cărora întrebuinţăm şi astăzi neologisme. Aşa, dacă Vârnav zice „m-am uvolnit din slujbă”, cuvântul acesta era tot aşa de puţin românesc ca şi actualul nostru demisionat, care va rămânea în limbă până ce – Doamne fereşte – un alt neologism îl va înlocui; de asemenea nu-i mai curat româneşte şef de biurou al nostru decât stolanacialnic al lui Vârnav, sau membru de şedinţă de astăzi decât cilen (şlen) de la 1845.

În ediţia aceasta nu am urmat întocmai manuscrisul în ceea ce priveşte transcrierea unor cuvinte pe care Vârnav le scrie după rostirea moldovenească, de vreme ce gândul nostru nu-i să facem o ediţie din punct de vedere filologic. Aşa, în loc de norodu, prileju etc., am tipărit norodul, prilejul etc., lăsând neatins fondul cuvintelor şi căutând să literarizăm numai forma lor.

Pentru priceperea mai lesnicioasă a textului, am adăugat la urmă o lămurire a unor cuvinte neînţelese astăzi şi provincialismele întrebuinţate.

Cărticica aceasta este o lucrare de seamă, din toate punctele de vedere, şi autorul ei trebuie să fie pus în rândul fruntaşilor scriitorilor noştri de la începutul veacului trecut.

Artur Gorovei

1. Prefaţa lui Artur Gorovei este reprodusă după Teodor Vârnav, Istoria vieţii mele (Autobiografie din 1845), Minerva, Bucureşti, 1908 (n.ed.).

Capitolul I

Prolog şi naşterea mea

Maica mea, Mărioara Vârnav, au fost fiica dvoreaninului Dumitrachi Chiruş (fiul pitarului Chiruş), carele au trăit în ţinutul Sorocii şi au avut şi casă în târgul Sorocii.

Acest Dumitrachi Chiruş au avut o soră, anume Elena, măritată după porucicul rosienesc Costea Leonard, moşul boierilor de acum Leonarzi, carele au luat pe maica mea în casa sa, au crescut-o, au înzestrat-o şi în sfârşit au şi căsătorit-o la anul 1796 cu Chiriac Ladà, ce era frate soţiei stolnicului Vasile Leonard de la Movilău. Această dintâi însoţire a maicei mele cu Chiriac Ladà nu s-au prelungit mai mult decât patru ani, căci el făcând neguţătorie cu boi în tovărăşie cu boierii Leonarzi şi ducându-se cu câteva cârduri în Austria la anul 1798, în vreme când această imperie avea război cu franţuzul, la o năvălire a acestor de pe urmă asupra Austriei, i s-au răpit de către dânşii toţi boii ce avea şi el s-au întors acasă sărac şi fără nici un capital, ba încă au pierdut cu acea neguţătorie şi zestrea soţiei sale.

Întâmplarea aceasta l-au adus pe Chiriac la scârbă, desnădăjduire şi grea boală, din care mai la urmă pierzându-şi simţirile, se ţinea de-a pururea supt privigherea paznicilor, până când odată, când nimenea nu privighea pentru dânsul, găsind prilej, s-au dus la Nistru să se scalde, şi acolo s-au şi înecat.

Doi copii ce au fost din însoţirea aceasta au murit, unul când se afla el încă în viaţă, iar celălalt peste două luni după înecarea lui.

Boierii Ciureşti de la Moldavia au fost moşi maicii mele, adică fraţi cu maica ei Aniţa Chiruş. Unul din aceştia, vestitul căminariu Tudorachi Ciurea, după ce au rămas maica mea văduvă, au luat-o în casa sa ca să o mărite după alt bărbat.

Acest Ciurea era cumnat de pe femeie cu paharnicul Todiraş Vârnav, fiul jicniceriului Sandul Vârnav, şi pe lângă aceasta şi megieş.

Vârnav acesta avea un frate mai mare decât dânsul, holtei şi om în vârstă stătut, anume Costache Vârnav. Acesta văzând pe maica mea în casa Ciurii, şi plăcându-i, au mijlocit prin fratele său Todiraşcu a-i cere mâna de la moşul ei Ciurea, carele unindu-se la asemenea însoţire, au căsătorit-o de al doilea la anul 1800, cu cuscrul său Costachi Vârnav, fiul jicniceriului Sandul Vârnav.

Cea întâi roadă ce au ieşit din însoţirea aceasta la anul 1801, martie, au fost ficior, carele acela sunt eu, Feodor Vârnav, scriitoriul acestei istorii, la anul 1845.

Capitolul al II-lea

Averea părintelui meu şi cea întâi a mea creştere

Tatăl meu Costachi Vârnav avea aşezarea lui în ţara de jos, la satul Floreştii din ţinutul Tecuciului. Acolo avea o mică vie, o livadă şi câţiva stânjeni pământ pe care era lăcuiţi trei ţărani, daţi lui scutelnici de către stăpânitorii Moldaviei, în loc de milă, ca unui fecior de boier vechi. Cealaltă avere a lui mişcătoare, pre cât îmi aduc aminte, nu se încheia în alta fără numai în opt boi, patru vaci cu viţei, patru cai şi doi ţigani, din cari pe unul îl chema Mihalache.

Brişcă acoperită, sau butcă, la tatăl meu niciodată nu am văzut. Îmi aduc aminte că el, când avea să se ducă la târg la Bârlad sau la Tecuci, mergea totdeauna călare pe un cal murg, după sistema riţarilor moldoveneşti de atuncea, şi lua cu dânsul călare pe alt cal negru, ce îi zicea Ceacâru, pe ţiganul Mihalache; iar maică-mea, când avea să vie în ţara de sus la rudeniile sale, se gătea câte cu una lună mai înainte, şi lăcrămând mergea cu căruţa sau cu sania la care uneori să înhăma şi câte patru cai, în numărul cărora erau şi pomeniţii mai sus doi cai de călărie ai tatălui meu.

Până la sfârşitul anului 1807, tatăl meu au făcut cu maică-mea cinci copii, adică doi băieţi şi trei fete, şi pentru că averea lui era foarte puţină şi nu avea înlesnire a ţinea copiii şi pe maică-mea precum era ea deprinsă a trăi la Movilău, apoi din vorbele ce auzeam pe atuncea în casă şi de cari abia numai îmi aduc aminte, maică-mea se socotea nenorocită că s-au măritat după tatăl meu, din pricină că nu numai pe dânsa, dar nici copiii nu avea chip a-i ţinea, şi oftând adeseori pomenea de Movilău şi de Soroca, şi blestema pe acei cari au mijlocit a o mărita de al doilea după un bărbat asemenea sărac şi nenorocit.

Îmi mai aduc aminte că venea la noi câteodată, la satul Floreştii, o cucoană bogată, cu butca cu patru cai albi (cari se păştea în livadă), şi vorovea maică-mea pentru dânsa că aceea ar fi mătuşa ei Leonarda de la Movilău, care au crescut-o şi de venirea căreia maică-mea foarte se bucura şi se afla mai veselă decât altă dată. Iar cucoana aceea pe noi pe copii ne dezmierda, şi câteodată lăcrăma.

Traiul tătâni-meu era foarte curios, pentru că, pe cât îmi aduc aminte, el cu alta nu se îndeletnicea, fără numai cu şederea şi cu ciubucul, însă aceasta nu ştiu din ce pricină urma, adică ori din lenevire, sau din neajungere; iar maică-mea purta de grijă atât pentru lucrarea puţinului pământ ce aveam, cât şi pentru gospodăria casei.

Vara, tatăl meu şedea toată ziua în cerdac cu ciubucul, iar iarna în casă pe pat lângă fereastră, pe care, orişicât de ger de ar fi fost afară, trebuia negreşit să o deschiză, ca să-şi vadă livada de lângă casă, şi pe lângă aceea să iasă fumul de tutun din luleaua lui care niciodată nu se mai stângea, şi care tutun fiind de loc de la Floreşti, punea pe Mihalachi ţiganul în casă în fiinţa lui de i-l tăia cu cuţitul foarte supţire, întocmai ca şi cel turcesc.

Maică-mea adeseori îl ruga iarna a nu ţinea fereastra deschisă, ca să nu răcească ea şi copiii ce şedeam tot într-o casă; însă tatăl meu la aceasta nu băga sama, ci îi răspundea că el nu este pui de curcă ca să răcească ca grecii, pentru care maică-mea atuncea ofta şi lăcrăma.

În satul nostru Floreşti, afară de tatăl meu, mai lăcuiau încă şi alţi boieri, cari tot asemenea ca şi dânsul aveau acolo aşezarea lor, şi anume: 1-iu: Moşul Constantin Vârnav sulgeriu, cel mai mare frate al tătâni-meu, şi mai bogat decât ceilalţi fraţi Vârnăveşti cu zestrea soţiei sale Ecaterina, ce era nepoată mitropolitului Iacov. Acesta venea la biserică şi la tatăl meu totdeauna călare pe un cal şarg, cu doi ţigani pe jos pe lângă dânsul, şi adeseori înlesnea încă şi cu multe de toate pe tatăl meu, iar mătuşă-mea Ecaterina umbla foarte împodobită şi totdeauna în butcă, iar nu ca maică-mea în căruţă, şi, pe cât îmi aduc aminte, trăia foarte bine cu maică-mea şi o iubea pentru blândul ei caracter, şi pentru aceea că o slăvea; 2-a: Moşul Toderaşcu Vârnav paharnic, fratele cel mai mic al tătâni-meu; 3-a: Mătuşa Safta Şendrea; 4-a: Şătrariul Ioniţă Lupu, o rudenie a lui; 5-a: Mătuşa Catinca Tacu, vară primară a tătâni-meu; 6-a: Un boierinaş cu porecla Basoc, părtaş la moşia Floreştii, şi alţi câţiva încă răzăşi, mazili, căpitani şi postelnicei, pe a cărora nume şi familie nu le ţin minte. – Toate rudeniile însă iubea copiii tătâni-meu, asemenea şi pe maică-mea, şi aveau asupra noastră o deosebită simpatie, de şi pentru aceea noi mai mult ne hrăneam şi ne îmbrăcam pe la casele lor decât într-a părinţilor, adică eu în casa mătuşii Safta Şendrea şi fratele meu Săndulache în casa moşului nostru sulgeriul Constandin Vârnav; iar când ne întorceam acasă, găseam totdeauna pe maica noastră mâhnită şi cu ochii în lacrămi, care aceasta cu vremea se făcuse la dânsa fire, şi de-a pururea era cu ochii în lacrămi.

Buchile moldoveneşti pe amândoi fraţii ne dedese ca să le învăţăm de la preotul satului, anume Constantin, carele câteodată, pe lângă trasul de urechi, ne hrănea şi cu colaci de la biserică, unde noi mai totdeauna, măcar că eram copii, împlineam îndatorirea pălimarului, aducând de la casa noastră (care era aproape de biserică) apă, foc şi lumânări, iar de la mătuşa Safta colaci şi colivă. Însă din nişte copaci mari ce se afla atuncea în ograda bisericii, adică peri şi meri, şi care în toată vara rodea cu îndestulare, noi ne temeam a mânca, pentru că popa băgase în capul nostru o idee, că adică perile şi merile acele sunt spurcate, din untura morţilor pe ale cărora mormânturi era crescute rădăcinile copacilor, şi de aceea noi de roadele copacilor acelora nu ne atingeam, dar pentru că biserica era foarte veche, făcută de lemn încă de străbunul nostru stolnicul Toader Vârnav, acoperită cu stuh şi pe la câteva locuri la acoperământ spartă, apoi noi dimpreună cu alţi băieţi ne băgam pe bortele acele înăuntru şi mâncam toţi colacii ce îi lăsa popa neluaţi din biserică. Şi după aceea scoteam stuhul din acoperământ şi mâncam dintr-însul mierea de albine, sau uneori ne duceam pe la livezi (cari erau foarte multe pe atuncea la Floreşti) de mâncam poame. – Aşa fel a fost cea dintâi creştere a noastră la casa părintească, în satul Floreştii, din ţinutul Tecuciului.