Simona Sora

Hotel Universal

roman

POLIROM
2012

© 2012 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3276-8

ISBN PDF: 978-973-46-3277-5

ISBN print: 978-973-46-3191-9

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Pe copertă: ilustraţie de Diana Teodoru cu un detaliu din Cyber Women de Luminiţa Feodoroff

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Simona Sora (n. 8 iulie 1967) a publicat cronici literare, studii, eseuri, traduceri în reviste culturale române şi străine, prefeţe şi postfeţe la diverse volume de literatură contemporană. A predat la Facultatea de Litere a Universităţii din Bucureşti.

A tradus volumul Crezul meu de Carlos Fuentes (Editura Curtea Veche, 2005) şi se numără printre autorii antologiilor Tovarăşe de drum. Experienţa feminină în comunism (Editura Polirom, 2008) şi Prima mea carte (Editura ART, 2011). A publicat eseurile Regăsirea intimităţii (Editura Cartea Românească, 2008) şi Ultima Thule. Fortăreţe dacice din Munţii Orăştiei (Artec, Spania, 2009).

A primit, pentru volumul Regăsirea intimităţii, mai multe premii: Premiul pentru debut al Uniunii Scriitorilor; Premiul pentru debut al revistei Observator cultural; Premiul pentru exegeză în proza românească, oferit în cadrul „Colocviilor romanului românesc contemporan”, Alba Iulia; Premiul pentru debut al revistei România literară. A fost finalistă a secţiunii de literatură în cadrul Marilor Premii Prometheus decernate de Fundaţia Anonimul. Este doctor în Filologie (2007), cu o teză despre intimitate şi corporalitate în literatură. În prezent, scrie în revista Dilema veche, este editor coordonator al revistei Dilemateca şi membră a Uniunii Scriitorilor din România.

Pentru Dora, care a locuit în Hotel Universal
înainte de a se naşte

„Îşi cumpără şi nişte opinci, dar nu încălţă decît una, nu de dragul de a nu fi în rînd cu lumea, ci pentru că avea un picior înfăşat, care îl durea destul de tare. Şi în fiecare seară, deşi mergea călare, piciorul era umflat; de aceea socotea că e trebuincios să poarte încălţăminte în acel picior.“

Ignacio de Loyola, Istorisirea pelerinului

„Toţi pare-se că au plecat din casă, dar în fapt toţi au rămas. Şi ceea ce rămîne nu-i amintirea lor, ci ei înşişi. Şi nu-i nici faptul că rămîn în casă, ci că prin aceasta casa se continuă neîncetat. Rolurile şi faptele pleacă din casă cu trenul, în avion, călare, per pedes ori tîrîndu-se. Ceea ce continuă în casă este organul, agentul în gerunziu şi în cerc. S-au dus paşii, sărutările, iertările, crimele. Ceea ce continuă în casă sînt piciorul, buzele, ochii, inima. Aprobarea şi tăgada, binele şi răul s-au răzleţit. Ceea ce continuă în casă este subiectul acţiunii.“

César Vallejo, Nimeni nu mai trăieşte...

I

Compunerea locului

1

În noaptea în care i s-au pus temeliile, Hotelul Universal (zis pe atunci al lui Teodoraki) se afla încă în mijlocul Bucureştilor, de parcă cineva măsurase, cu rigla şi compasul, distanţe egale de la Mahalaua Calicilor pînă în Tîrgul Cucului şi dintre gîrlele Mahalalei Tăbăcarilor pînă la Casa Apelor. Iar dacă, după măsurătoare, acel cineva ar fi rămas, gînditor, pe locul pustiu cumpărat, în iulie 1849, de Hagi Tudorache pentru comerţul cu lipscănie, i-ar fi văzut, cu mirare, spre miezul nopţii, cum se apropie dinspre Hanul Roşu, fără grabă şi fără să vorbească între ei, pe cei trei negustori care se întovărăşiseră ca să ridice hanul: Tudorache, Leon Manoach şi George San Marin. Ploaia de primăvară se terminase de cîteva minute, dar aerul nehotărît de aprilie nu se limpezise încă. O luaseră încet pe lîngă Hanul Grecilor, cotiră spre Stavropoleos şi ieşiseră din Şelari în uliţa din Fundul Curţii, tot tăcuţi şi cu pasul apăsat, de parcă mergeau la judecată. Cînd ajunseră în dosul prăvăliilor lui Ghinea Şalvaragiul, Hagi Tudorache se opri şi scoase din buzunar o cheie cu care descuie, de partea cealaltă a uliţei, o poartă ca o lespede ce dădea spre pivniţă. Coborîră toţi trei într-un tunel îngust în care mirosea a ars. În urma lor, lespedea se închise fără zgomot exact în momentul în care începuse din nou să plouă.

Nu se ştie prea bine ce s-a petrecut în pivniţă – povestea Maria, peste o sută de ani, în bucătăria unde începuse să facă, împreună cu Maia, dulceaţa de trandafiri. Leon Manoach i-a povestit mai tîrziu nevestei sale, Sofia, iar aceasta, la rîndul ei, îi povestise Radei, în camera ei din Hotel Universal, că simţise, de cum intrase sub pămînt, miros de pucioasă şi de lemne arse. Îi trecuse prin cap să se întoarcă, dar, cum mergea prin tunelul strîmt între Hagi Tudorache şi George San Marin, nu o putea face simplu, rămînînd în urmă. Aşa că au mers toţi trei – după ce au coborît scara udă şi mîzgoasă (deşi nimeni nu mai trecuse pe acolo după ce fusese spălată) – pînă la capătul galeriei luminate doar de sfeştila lui Tudorache, cel care-i adusese pe cei doi să vadă pivniţa viitorului han. Tot el cumpărase de la Polizu şi Petrovici, în urmă cu vreo doi ani, temeliile arse în focul cel mare, fără să ştie prea bine ce avea să facă acolo. Se simţea bătrîn şi bolnav, se mişca tot mai greu, cu picioare ca de plumb, străbătute dimineaţa de furnicături dureroase, şi îi era tot mai greu să se bucure de ceva. Locurile acelea însă, care mai tîrziu aveau să se numească Gabroveni, îl deşteptaseră, voia să facă acolo casă de oaspeţi – nu bezesten pentru negustori, ci o casă pentru oameni mai subţiri şi prietenele lor de suflet.

Avea bani să-l facă singur şi să-l numească chiar aşa cum visase, Hanul Teodoraki, vedea uneori, seara, firmamentul strălucind între lămpaşe cu petrol, îl vedea bine înălţat, detaşîndu-se ziua, prin cele două caturi, dintre cîrpelile negustoreşti bune pentru gabroveni. La ultima întîlnire cu fraţii însă – era o întrunire anuală, la sfîrşitul lui aprilie, cu cei mai bogaţi negustori din Bucureşti, la care participa, dacă nu aghiotantul domnului, măcar un trimis special al negustorilor din Lipsca –, fusese sfătuit să se întovărăşească, pentru hanul de la mijlocul Uliţei din Fundul Curţii, cu Manoach şi San Marin. Ei urmau să pună părţi egale – lăsînd un stînjen pentru uliţă. Pivniţa urma să rămînă însă neatinsă, nepietruită şi nezidită, colcăind de lighioane şi mustind de noroaie. Cum ar fi putut Hagi Tudorache să facă deasupra cloacei casă fină? – se întreba Maria, lăsînd-o pe Maia să mestece în dulceaţă şi grăbindu-se să răspundă la telefonul care suna fără oprire.

Au mers aşa nu se ştie cît, căci tunelul se încolăcea şi se întorcea parcă de unde plecase – reluă Maria arătîndu-i Maiei scăunelul verde cu spătar –, călcîndu-se uneori pe picioare şi stropindu-se unul pe celălalt, cînd Costache se opri, fornăind ca un cal strunit: în faţa lor se deschidea o încăpere circulară în mijlocul căreia văzură o piatră înnegrită pesemne de foc. Ca şi cum ar fi ştiut ce să facă – iar singurul care n-a vorbit niciodată despre noaptea aceea, George San Marin, era, poate, singurul care chiar ştia –, s-au aşezat în genunchi, de jur împrejurul pietrei retezate ce semăna cu o masă, şi au aşteptat pînă cînd Costache, fornăind şi blestemînd ziua cînd se gîndise să-şi facă hotel, nu bezesten în buricul Bucureştilor, s-a ridicat din baltă şi a bolborosit ceva din care Leon nu înţelesese decît „tot“ sau „de tot“, înecat şi hîrşîit, ca o uşă uitată din întîmplare deschisă. Cel puţin, aşa îşi amintea Sofia, în Universal, pe cînd Rada îi ghicea în bobi.

2

La începutul anilor ’90, cînd Hotelul Universal din strada Gabroveni de la numărul 12 a fost transformat în cămin studenţesc, el nu se mai afla de multă vreme în centrul Bucureştilor. Delabrat şi igrasios, plin de şobolani ce mişunau pe lungile culoare acoperite cu o mochetă de culoarea muştarului vechi, din care, mai ales vara, ieşea un miros de mlaştină stătută, Universalul a fost cedat, după nopţi întregi de negocieri prefăcute, Ligii Studenţilor din Universitate. Nu putea fi demolat, căci fusese ilegal naţionalizat, nu putea fi folosit ca hotel pentru oameni normali, aşa încît a devenit monedă de schimb într-o negociere nocturnă între noua putere, tot comunistă, şi studenţii care, în urmă cu doar cîteva săptămîni, alergau năuci sub gloanţe adevărate (credeau ei) sau închipuite (vor zice mai tîrziu alţii). „Pentru ce-am murit noi în decembrie?“, a întrebat, la negocierile din ianuarie, unul dintre şefii Ligii Studenţilor. „Pentru Universal“, i-a răspuns în acea noapte unul dintre noii secretari de stat din Ministerul Învăţămîntului, care încă se mai trezea dimineaţa în faţa oglinzii pronunţîndu-şi numele rar, urmat de noua funcţie. Iar răspunsul acestui nou politruc avea să facă o lungă carieră în ministerul cu pricina. Ani de zile, la negocieri dure şi recalculări bugetare prin care banii ajungeau în alte părţi decît ar fi fost normal, ultimul răspuns la întrebarea pusă pe cele mai hilare tonuri, din ce în ce mai înecată în hohote groase, „Pentru ce-am murit noi în decembrie?“, ultimul răspuns, abisal şi care isca icnete de rîs, era tot acesta: „Pentru Universal“.

Maia locuia încă de la început în Hotel Universal. Nimerise, din întîmplare, la negocierile de noapte, cînd fostul bordel proletar (în care se prefăcuse după naţionalizare hanul lui Teodoraki) fusese transformat în cămin studenţesc, şi se alesese, pe căi revoluţionare, cu o cameră la ultimul etaj al stabilimentului – o mansardă adăugată prin anii ’70. Noaptea, cînd din curtea interioară răzbăteau – pînă în mansarda ei dotată cu balcon şi sufocată de cărţi – muzici demente şi ţipete orgasmice, Maia ştia cu o claritate pe care nu o analiza, fiindcă aşa se obişnuise, că se întorsese acasă. Nu mai locuise, cu toate acestea, niciodată în Bucureşti, nu cunoştea deloc centrul vechi cu stradelele lui duhnitoare şi încolăcite, nu văzuse, nici măcar în filme, ceva atît de promiscuu ca Hotelul Universal din Gabroveni. Şi totuşi, atunci cînd atinsese pentru prima dată bara metalică a uşii de sticlă de la intrarea principală şi păşise pe treapta lată de marmură roşie pe care erau încrustate cu piatră albă literele HU, simţise cum ghemul de furie care i se adunase în dreptul timusului în ultimii ani de eşecuri, umilinţe şi frică începe să se dizolve.

Intrase în holul plin de fum de ţigară, unde mai funcţiona încă barul fostului hotel alături de administraţia noului cămin. Nimic nu se schimbase, îşi zise, într-un fel complet aberant, care era chiar felul ei de a fi. Cîţiva tipi tuciurii sprijineau zidul dinspre răsărit, se auzeau nişte bufnituri ritmice din spatele barului, iar cînd Maia salută, de parcă s-ar fi aflat la recepţia unui hotel veritabil, rîsetele se transformară în schelălăieli şi grohăieli, iar muzica de la bar începu să urle. Simţi o clipă impulsul să deschidă uşa pe care tocmai intrase şi s-o rupă la goană. Rămase însă prostită în mijlocul barului, încercînd să înţeleagă ce căuta acolo şi mai ales de ce se simţea, ea, acasă în cloaca aceea în care nimerise din întîmplare.

Se gîndi o clipă să ia liftul pînă la ultimul etaj, unde se afla camera ei. Renunţă însă imediat – intuiţie salvatoare, avea să-şi zică peste cîteva săptămîni, cînd, în miez de noapte, cabina liftului avea să cadă, goală, din fericire, şi cu un zgomot infernal, de la ultimul etaj pînă la subsol. Urcă cele două etaje duble, unde camerele erau de două ori mai înalte decît mansarda. Scara se îngusta înspre geamurile mari ce dădeau spre curtea interioară, de unde se auzeau o cacofonie de muzici concurente şi cineva strigînd din rărunchi „Noro!“, mirosea a gunoi şi ipsos şi aşa avea să miroasă, îndoit, pînă la sfîrşit – un miros greu şi acru, şi un altul artificial, suprapus şi distinct. La cel de-al doilea etaj se opri, era întuneric, singura lumină venea de afară şi simţi strecurîndu-i-se printre picioare o pisică jumulită care fugi cam împiedicat înainte să apuce s-o vadă mai bine. A fost singura dată cînd i s-a părut că zăreşte o pisică în Universal. Urcă încet, cu respiraţia tăiată, scara pustie care se încolăcea şi începu să caute camera, luminînd cu bricheta aprinsă uşile. Din capul scării o luă greşit la dreapta – numerele creşteau –, apoi se întoarse, se opri la mai multe uşi, o coti pe partea stîngă, mai orbecăi puţin arzîndu-şi degetele la flacăra gălbuie a brichetei, cînd văzu, pe cea de-a doua uşă, mare, numărul 308. Scoase din buzunar cheia grea, însoţită de-o pafta metalică de cel puţin un sfert de kilogram şi încercă să deschidă. Nu mergea şi, după ce mai încercă de cîteva ori, panicîndu-se şi forţînd yala, înţelese că uşa – care se dădu brusc înapoi, fără zgomot, de parcă fusese unsă ieri – era descuiată.

II

Harul pe care îl cer

„Un bărbat care te iubeşte te învaţă să mori. Nu-ţi arată frica lui, nu te amăgeşte cu vorba. Îţi arată – prin drumurile pe care le face fără tine – cum să-ţi vezi moartea pînă nu te vede ea pe tine.“ Maria cea mică ştia dintotdeauna cum să deosebească bărbaţii. Le citea în privire, în pielea feţei, pe buze şi în voce dacă ştiau ceva despre dragostea aia de care-i vorbise Maria cea mare întreaga ei copilărie şi adolescenţă. Pe amîndouă le chema Maria, dar cum Maria mică nu-l putea pronunţa pe r, cu vremea i-au zis cu toţii aşa cum îşi zicea singură: Maia, cu un i prelung.

Formă de apărare la început, formula ajunsese, cu vremea, să se recite singură în capul ei: „Un bărbat care te iubeşte te învaţă să mori“. Bărbaţii voiau însă, cei mai mulţi, s-o înveţe pe Maia să trăiască, să plîngă, să rîdă, să-i primească în ea tremurînd de dorinţă, să-i aştepte apoi veselă, ca şi cum nu le-ar fi simţit frica şi mîndria, ca şi cum nu le-ar fi auzit vocea guturală, ca şi cum nu le-ar fi cunoscut laşitatea şi indiferenţa.

Maia ar fi vrut să se roage aşa cum o învăţase, dinainte de a vorbi bine, Maria. Stătea pe scăunelul verde cu spătar din camera Mariei, dar nu-i venea în minte decît fraza pe care-o lipise – de-a lungul tinereţii ei deja trecute – de propria respiraţie: „Un bărbat care te iubeşte te învaţă să mori“. De murit tocmai murise însă Maria, bunica ei care o crescuse şi care, cu o mînă de fier, o făcuse să rămînă neschimbată. Maria fusese azimutul de care Maia nu putuse trece niciodată, iar acum, în semiîntunericul din camera plină de icoane a Mariei care rămăsese în cimitirul cel mai de soi din oraş, Maia nu-şi putea aminti decît incantaţia pentru a primi puterea deosebirii bărbaţilor.

La parastas fuseseră numai femei, cele trei fete ale Mariei, cele trei nepoate şi cele două strănepoate vegheate de o a treia care nu căpătase voie să se nască şi care stătea – doar pentru această ocazie – cocoţată pe şifonierul cu trei uşi unde Maria îşi păstrase vreme de 50 de ani hainele în care o îmbrăcaseră pentru ultima dată. Bărbaţii erau plecaţi cu toţii, se întîmplase aşa, unii în călătorie, alţii pe aproape, cu treburile înmormîntării. Cei mai mulţi însă muriseră în ultimii ani, ca la un semn. Astfel încît la masă rămăseseră doar ele nouă (de fapt, zece), după ce hrăniseră două sau trei schimburi de prietene, vecine, vagi cunoştinţe din cartier, toate femei. Pe trei dintre ele le chema Teodora: pe fata cea mare a Mariei, pe prima fiică a acesteia şi pe fetiţa Maiei; a doua fată a Mariei era Elena, înaltă, cu nas grecesc, nemoştenit şi de fiică-sa, Zoica, cea mai înzestrată pentru a o vedea pe Maria stînd încă în capul mesei şi rîzînd, căci Maria rîdea cel mai mult şi mai molipsitor. Maia stătea lîngă cea de-a treia Marie, cea renegată şi niciodată primită înapoi pînă acum, care fugise cît mai departe de poveştile de moarte şi regulile de fier.

Terminaseră de mîncat, mîncăruri de post, erau în postul scurt al Sfinţilor Petru şi Pavel – zacuscă de ciuperci, sarmale cu orez şi baclava –, toate pregătite de Maria înainte de a se duce, şi spălară pe îndelete vasele, apoi chemară două taxiuri în care se urcară aproape în fugă. În afara celor două fetiţe, toate aveau în braţe vase, pahare, porţelanuri, aduse pentru pomană şi acum luate înapoi, care sunau, în mers, ca nişte clopoţei ciobiţi. Abia în taxi, cînd se aşeză lîngă şofer, potrivindu-şi plasele cu farfurii la picioare, Maia îşi dădu seama că nu are poşeta. După un moment de stupoare (ce femeie îşi pierde poşeta, locul locurilor, depozitara celor patru lucruri fundamentale: acum 20 de ani – oglinda, dermatograful, sticluţa Lanvin şi pudriera; acum – portmoneul cu carduri, telefonul mobil, stiloul negru şi cel mai complex briceag elveţian din lume?), Maia sări din taxi şi o luă la goană spre apartamentul Mariei.

Întotdeauna intra alergînd în vechiul bloc 28 în care Maria se mutase după ce vînduse casa din Handor, cel mai înalt vîrf locuit al Poienii Sibiului. Intra pe alee alergînd, sărea cîte două-trei trepte odată, bifînd scurt cutia poştală, şi parcurgea în goană lungul hol al apartamentului 8, intrînd pe uşa întotdeauna lăsată descuiată, chiar şi în perioadele în care prin oraşul ardelenesc umblau bande dubioase de contrabandişti de aur. Se opri şi scoase cheia din buzunar, descuie şi rămase nemişcată lîngă cuierul gol, de fier forjat: din casă venea un miros de trandafiri, o boare caldă şi parfumată. Nu-şi aminti dacă deschiseseră vreun borcan de dulceaţă, mirosea însă ca în iunie trecut, cînd făcuse împreună cu Maria ultima porţie – epilog tîrziu la cele şapte porţii făcute împreună, pînă cînd, la 14 ani, Maia schimbase micul oraş de provincie cu altul la fel de mic, dar mai cenuşiu şi mai proletar; nu mai făcea nimeni această dulceaţă în acel oraş ardelenesc, era trufandaua moştenită de la bunica Mariei, Rada, bulgăroaică de lîngă Varna, care-o inventase acum mai bine de o sută de ani, atunci cînd îl întîlnise – orfan şi pe trei sferturi mort de îngrijorare – pe Vasile Capşa întorcîndu-se din Crimeea.

În fiecare an, Maria îi povestea Maiei saga gastronomică a celui mai trist dintre cei doisprezece fii ai cojocarului Constantin Capşa şi de fiecare dată adăuga un nou amănunt uitat, inventat sau trecut pînă atunci sub tăcere. Doar în ultimul an, cel de-al şaptelea de cînd făceau împreună cele douăsprezece borcane de dulceaţă de trandafiri, îi spusese amănunţit ce-i ascunsese pînă atunci: de unde se aduc trandafirii roşii ca sîngele, cum se încearcă petalele şi cum se pregătesc pentru fiert, decupîndu-le albul cu foarfeca. Pînă atunci, cînd ajungea în bucătăria Mariei – străbătînd în goană cele două străzi, aleea şi holul care le despărţeau –, găsea vailingul plin de petale roşii deja pregătite: exact o sută douăsprezece grame.

Începuseră să facă împreună dulceaţa (de care Maia se săturase repede şi căreia îi prefera atît gemul de gutui, cît şi şerbeturile de la Alimentara) cu puţin înainte ca ea să împlinească 8 ani, tot într-un sfîrşit de iunie călduros ziua, răcoros spre seară şi de-a dreptul friguros noaptea. În copilărie, Maia simţea uneori o nevoie ciudată de a o vedea pe Maria; se întîmpla să citească, să se joace cu Daniela cea blondă şi zulufată şi, în acelaşi timp, să o ia la goană spre uşă, îmbrăcîndu-se din mers şi trăgîndu-şi scarpeţii. Ajungea acolo şi nu ştia ce să-i spună bunică-sii, se aşeza la masă şi mînca, deşi nu-i era foame, sau, dacă era sîmbătă, lua prescurile să i le ducă părintelui Ştefan, care stătea pe aceeaşi stradă cu ei.

Totuşi, în dimineaţa în care începuseră să facă dulceaţa de trandafiri, Maia a dormit pînă tîrziu, şi-a prăjit pe îndelete nişte friganele (pe care le numea şi acum bundaş kenir) şi apucase să vadă deja o bună parte din filmul de la telecinematecă, dat în reluare, cînd sună telefonul. Era Maria, avea nevoie de toată sarea de lămîie pe care o aveau în casă, dar nu imediat. „Mai încolo“, îi spuse rar, rotunjind cu glasul ei subţire fiecare vocală, „după ce se termină filmul, după ce-ţi mănînci prăjelile şi mai ales după ce opreşti gazul“. Maia era obişnuită ca bunică-sa să ştie tot ce făcea, era adevărat că lăsase şi de astă dată aragazul aprins, la flacără mică, de ore întregi. Nefiresc era însă să nu pomenească nimic despre întîmplarea din ajun.

Maia era singură, ca în toate serile de ani buni încoace (maică-sa făcea liceul la seral, taică-su pleca zilnic după apă minerală, cumpăra zeci de sticle din care alegeau doar cîteva fără depuneri şi mirosuri bizare). Cînta la vioară, mai exact, se prefăcea că exersează, urmărind notele pe partitură şi bătînd cadenţa mai apăsat decît era nevoie. N-o întrebase nimeni dacă voia să cînte. O duseseră la şcoala de muzică de lîngă Biserica Reformată, la un examen de aptitudini, pe care-l luase cîntînd Vivat veselia, şi o înscriseseră la vioară, în clasa domnişoarei Florian, o harpie care trăia doar cînd vedea sînge. O duceau săptămînal la vioară şi o lăsau în cămăruţa întunecoasă luminată de fulgerele verzi din ochii vrăjitoarei. Trebuie să fi existat un motiv pentru care ei îi făceau asta şi Maia încerca să reziste pînă se încheia ora în care era comparată cu toate animalele erbivore pe care le cunoştea. De la o vreme însă, domnişoara Florian obosise: de cîte ori Maia greşea (şi teroarea o făcea să greşească la fiecare măsură), o lovea scurt, în mijlocul capului, de-a lungul cărării, iar arcuşul imitaţiei de Stradivarius (de care harpia era atît de mîndră) se muta din creştet în frunte, din frunte spre ochi, cum o prindea ritmul sacadat pe care Maia ajunsese să-l aproximeze destul de bine după cîteva luni. Ani de zile după ce scăpase de supliciu, orice acord de vioară îi provoca o durere pulsatilă ce pornea din vîrful capului şi se întindea spre ochii strînşi în aşteptare. În cei patru ani cît au durat lecţiile n-a povestit nimănui ce se întîmpla în casa veche de lîngă Biserica Reformată; a încheiat povestea cu vioara printr-un examen penibil, luat cu nota minimă sub privirile încărcate de dispreţ ale domnişoarei Florian.

În seara dinaintea zilei în care au făcut pentru prima dată dulceaţa de trandafiri a Radei, Maia se prefăcea de mai bine de o oră că exersează. Începea corect – si re do do si re sol si re do do si sol la fa sol –, apoi descleşta mîna stîngă de pe gîtul viorii şi se lansa într-o scîrţîială patetică, bubuind ritmul în podele. Dacă ar fi lăsat deoparte vioara şi-ar fi făcut aceleaşi mişcări sacadate, dar cu alţi muşchi ai corpului ei mic şi îndesat, în cei doi ani care trecuseră de cînd începuse supliciul de lîngă Biserica Reformată s-ar fi subţiat de bună seamă, arzînd mormanele de işlere-haioşuri-rigaianczi nelipsite de pe masa din sufragerie. Îi luă aşadar mai bine de o oră ca să înţeleagă că era singură în casă, că scîrţîia şi bubuia doar ca să poată răspunde onest la întrebarea „ai exersat la vioară?“ pusă – pe cîteva voci – de toţi cei pe care urma să-i vadă în seara aceea, inclusiv de bunică-sa. Cînd înţelese, se opri brusc, epuizată, cu privirea pironită pe tabloul care acoperea aproape întreg peretele de deasupra stativului pentru partituri, opera unui prieten al părinţilor: un bătrîn cu barba albă, desculţ, cîntînd la vioară pe marginea unei ape înguste, în care se reflectau luna şi toate stelele. Lăsă pe pat vioara, se gîndi cîteva secunde să strivească arcuşul cu genunchiul drept, ca să scape măcar cîteva zile, pînă-i cumpărau altul, n-ar fi fost prima dată, apoi ieşi în holul mic, de la intrarea în apartament, fără să se gîndească la nimic. Acolo stătea – într-un scaun înalt ca o strană – un alt bătrîn, tot cu barba albă, care-o privea drept în ochi. Rămase trăsnită, doar exersase, nu rupsese nici arcuşul, nu spărsese, de multă vreme, nici un parbriz. Cînd bătrînul îi zîmbi însă şi, după cîteva secunde, întinse o mînă cu palma în sus, ea se sperie de moarte, se întoarse în sufragerie alergînd, deschise tremurînd uşa balconului şi se ridică deasupra balustradei, rămînînd aşa, în echilibru, pînă cînd, dinspre şcoală, apăru taică-su, încărcat cu sticle de apă minerală Boholt.

Maia stătea pe scăunel şi jumulea trandafirii: lua petală cu petală, le aşeza în vailing şi apoi le încerca frecînd-o pe fiecare în parte cu un vîrf de sare de lămîie: dacă petala se învineţea, o arunca, dacă degetul cu care o sprijinea se înroşea ca sîngele, o păstra. Prima dată cînd au făcut dulceaţa de trandafiri împreună, cele două Marii au încercat împreună trandafirii, apoi au tăiat albul petalelor cu foarfeca şi au frecat foile cu zahăr pînă ce s-au înmuiat. Le-au aşezat la loc în vailing şi le-au acoperit, iar Maria mare a făcut o cruce cu degetul arătător deasupra. Siropul îl fac mîine, mai zise şi o trimise pe Maia acasă fără s-o întrebe ceva despre vizitatorul de ieri-seară. Iar cînd, în hol, gata să iasă, Maia încercă să zică ceva – voia să ştie doar cine era acel bătrîn zîmbitor cu care stătuse mai mult de un minut ochi în ochi, dar mai ales voia să ştie ce-ar fi trebuit să facă în loc să fugă îngrozită pe balcon –, bunică-sa i-o tăie scurt, cu vocea ei subţiratică şi rece: De unde vrei să ştiu eu cine era? Sînt destui în casa aia a voastră. De unde să ştiu eu care dintre ei era?

III

Reguli pentru discernerea spiritelor

N-ai de unde să ştii dinainte de cine poţi să dai cînd dormi sau cînd nu ştii de tine. De asta e bine să afli din capul locului că văzul e poarta răului. Ce vezi cînd dormi dusă, aia vezi şi cînd caşti ochii cît cepele şi te înfigi în călcîie ca să nu pierzi nimic din ce ţi se dă de-a gata. Iar mestecate şi numărate nu ţi se dau decît lucrurile trufiei deşarte. Căci cine eşti tu să vezi în faţă sau în oglindă? Cine ai fi fost tu ca să te trezeşti într-o bună dimineaţă, chiar înainte să te deştepţi de-a binelea, luată pe sus şi dusă încetişor prin toate vămile văzduhului pîn’ la tronuri? Nimeni – atunci nu ştiai, dar acum ştii. De asta nu e bine să stai să te gîndeşti la vise de noapte şi să-ţi aminteşti, fără noimă, cum ai trecut cu trupul subţire al sufletului prin ziduri şi porţi, cum te-ai înălţat sau poate ai coborît pînă te-ai trezit în mijlocul vocilor. Ce vedeai tu atunci? Întuneric negru peste întuneric cenuşiu peste întuneric alburiu şi murdar ca noroiul. Ce auzeai tu atunci? Toate vocile – bune şi rele, melodioase şi dogite, apropiate şi străine – care însemnaseră vreodată ceva pentru tine. Ce miroseai? Pucioasă şi carbid peste un pat limpede de aer curat. Ce simţeai? Foc şi gheaţă, groază şi cutremur.

De-asta trebuie să ştii, cît timp eşti încă în trup, că fiinţele văzduhului – fie că vin prin oameni cu ghină, fie că vin ca fumuri de dimineaţă dinaintea ochilor – au întotdeauna un semn. Răul a fost însemnat încă de pe vremea cînd binele era peste tot, ca să ştie oamenii să se ferească. Binele ar trebui însă să ne sară în ochi, acum cînd răul ne covîrşeşte. Dar tot răul are semn în frunte, de asta s-au înmulţit profeţii, vizionarii şi solomonarii. Pe ei îi vezi cît e ziua de lungă şi ei îţi şoptesc la ureche exact ce vrei să auzi. Dar n-au încotro, îşi poartă semnul pe frunte, pe încheietura mîinii stîngi, pe mijlocul spatelui, pe călcîi. Dacă te uiţi la ei bine, chiar şi cu ochii închişi, o să le vezi semnul în carne. Cu timpul îl poţi şi auzi în vorbele pe care le trimit spre tine fără să le rostească. Iar cel mai bine îi recunoşti după vîrtejul pe care îl iscă în tine dacă-i atingi. Şi după cum îţi vine să rîzi nebuneşte la glumele lor, fără să fii deloc vesel. Aşa o să fie şi cînd va fi prea tîrziu, o să rîzi şi-o să plîngi, şi-o să-ţi astupi urechile, şi-o să-ţi acoperi ochii, şi tot degeaba, Marie!

IV

Meditaţia celor cinci simţuri

Te aşezi turceşte, pe o pernă moale, îndoită cît să-ţi ţină spatele. Dacă-n mintea ta e vraişte, poţi închide ochii fiind atentă la respiraţie, fără s-o modifici. Nu te gîndeşti, nu te opreşti la nimic, n-o iei de la capăt, amintindu-ţi ziua de ieri. Simţi aerul cum intră, îl laşi apoi să iasă. Nu ţi-e somn, deşi îţi simţi pleoapele grele. Te afunzi în pernă întîi cu picioarele încolăcite, apoi cu coapsele, cu trunchiul, cu gîtul (mai greu, ca la toate femeile din familie, înecîndu-te, tuşind, revenind în clipa în care te panicaseşi), cu bărbia, cu nasul, cu fruntea. Cînd te întorci – să fi trecut o oră, două? – simţi în cerul gurii, iradiind spre interiorul pomeţilor şi spre ochi, într-o totală relaxare, gustul celei mai bune ciocolate pe care ai mîncat-o vreodată, o ciocolată neagră, pură, care se topeşte întruna, ore în şir, prinzînd întreg corpul relaxat şi recunoscător.

N-a adus Capşa ciocolata în Bucureşti, dar el a ştiut cum s-o vîndă. O punea în cutii de tablă aduse de la Viena, pe care scria Karlskirche şi Rathaus, şi-o împacheta în hîrtie galbenă ca la Paris. Primul ou de Paşte din ciocolată, învelit în poleială roşie, i l-a adus Radei, la Hotel Universal. Ea l-a păstrat cîţiva ani lîngă globul de cristal albăstriu prin care nu vedea nimic altceva decît lumina sîngerie în formă de ou gigantic sub care se afla pojghiţa de ciocolată. Aşa aflase că ciocolata nu se mănîncă şi nici nu se dă în dar.

Bucătarul începuse să se schimbe imediat după taxidul de ciocolată, povestea Maria cu neaşteptată satisfacţie. Nu mai avea răbdare, vorbea repezit şi tare. Uneori se întrerupea fără noimă şi ieşea pur şi simplu pe uşă. Cîteva doamne – cliente „La doi fraţi“ – îl văzuseră dimineaţa devreme pe Lipscani, fără pălărie, bolborosind în barbă. Rada credea că de vină e licoarea blestemată, neagră ca iadul, pe care Capşa o întărise ca s-o pună în cutii şi s-o aducă la Bucureşti. Ştia ea prea bine cîte suflete erau în fiecare tabletă de ciocolată frumos învelită şi cu fundă de mătase. Vasile se gîndise să renunţe la baclavale şi la sarailiile care îngreunau mintea şi trupul, năclăiau vintrele şi opreau digestia după cină. Ciocolata, în schimb, era ştiută de medicament pentru bolile de stomac, în răceală şi lentoare de minte, la pîntecărie şi chiar la holeră. Doar nu degeaba, la Paris, ea se vindea în farmacii. Dar blestemată tot era, cum i-a spus Rada Bucătarului proaspăt întors din taxid. Prea multe suflete au fost schimbate pe boabe de cacao – Rada zicea cacuă, să evite cacofonia, şi aşa au zis după ea toate femeile din familie, pînă şi Maia, cu toată filologia ei. Prea mulţi indieni au murit pînă ca şarpele cu pene să le dea indienilor copacul care nu face umbră – îi amintea bulgăroaica lui Capşa propriile lui cuvinte. Cînd i le spusese? Erau gîndurile lui negre, pe care nu le împărţea, de frica falimentului, cu nimeni.

Rada însă chiar visase, în noaptea în care mîncase pentru prima dată ciocolată, un şarpe nu prea lung, cu doar două pene mari, ca de păun, în jurul capului. O privea din mijlocul camerei cu reproş şi răceală. De atunci hotărîse (şi hotăra periodic, cedînd însă imediat) să nu mai pună gura pe dulceaţa neagră îngheţată în forme, adusă de Capşa de la Viena. Pasiunea Radei pentru ciocolată nu s-a datorat celui care făcuse safteaua ciocolatei ambalate în Bucureşti şi pe care lumea îl socotea ibovnicul ei, fără să ştie că lucrul dintre el şi ea n-avea a face cu amorlîcul, ci cu moartea. Nu s-a datorat omului care cunoştea cel mai bine cele 286 de gusturi şi arome pe care le poate suporta ciocolata pură şi care, noapte de noapte, încerca să refacă, după ce o topise la flacără, în creuzet, ciocolata neagră ca pămîntul. Printr-o previzibilă întorsătură de situaţie – cum fuseseră destule şi cum aveau să mai fie în viaţa Radei –, ea începuse să primească ciocolată în loc de bani de la cucoanele care veneau la ea să-şi afle viitorul, dar mai ales prezentul, un prezent intuit de Rada cu o inteligenţă practică pe care doar Maria avea s-o moştenească. Iar în vreme ce primul ou de ciocolată din Bucureşti, adus de Capşa în hotelul lui Teodoraki, la ultimul etaj, unde îi închiriase o cameră Radei, avea să rămînă ani de zile pe poliţa de deasupra mesei pe care bulgăroaica îşi întindea cărţile colorate, cu figuri bizare, pe care i le cumpărase, în joacă, tot Vasile, pasiunea pentru ciocolata cumpărată cel mai adesea de la Capşa de clientele ei fidele avea să cunoască urcuşuri şi coborîşuri, drame şi comedii, înflăcărări şi îngheţări subite şi, în fine, un deznodămînt pe care nimeni nu-l putuse prevedea.

Cînd venise la Bucureşti, iar Vasile – înainte de a se întoarce în casa din Uliţa Desfundată, de unde plecase cu un an înainte – o dusese în hanul din Gabroveni, Rada vedea fără nici un efort. Vedea cît avea de trăit omul din faţa ei, dacă e bun sau rău, dacă minte. Doar în privinţa lui Vasile nu văzuse nimic, aşa cum nu vedea cînd se uita în oglindă. Din seara în care Capşa apăruse la ei acasă, în Topoli, un sătuc de lîngă Varna, Rada se străduise în zadar să-l înţeleagă pe Bucătar. Şi-l amintea în cadrul uşii, cu ochii stinşi şi spatele frînt. Ea îl vedea de după taică-su – explica Maria secvenţa – cheie a epopeii familiale – mişcîndu-şi buzele degeaba, căci nici o vorbă cu noimă nu ieşea din gura lui. Abia cînd Capşa se prăbuşi – jumătate în afară şi jumătate pe prispa casei mici de la marginea satului Topoli, pe care mai tîrziu aveau să-l numească după numele Sfinţilor Împăraţi – Rada îl observă în spatele lui pe Costache, băiatul de prăvălie. Şi cînd începu să vadă – ca într-un film mut, tăiat în bucăţi – viitorul vieţii băiatului, în luminile colorate care urcau şi coborau înfăşurîndu-l, înţelese că bărbatul trist şi obosit care se prăbuşise în faţa casei avea să fie, mereu, chiar şi pentru ea, în beznă.

Ciocolata îi schimbase însă felul de a vedea lucrurile: vedea ce urmează sau ce stă ascuns abia după ce bucăţica pătrăţoasă i se topea cu totul în gură şi începea să trimită impulsuri de energie în corpul ei firav la început, dar care, cu timpul, începuse să se rotunjească. Atunci cînd punea însă pe limbă o bomboană cu straturi, din cele pe care Capşa le scornise în lungile sale nopţi neştiute de nimeni în cămăruţa din Uliţa Işlicarilor, Rada cădea în cea mai profundă transă posibilă. Îşi simţea, îi povestise Mariei, maxilarele lărgindu-se, ca o cupă rotunjită, limba curbîndu-se şi adaptîndu-se printr-o mie de senzori noi imploziei, pereţii obrajilor secretînd un fel de licoare astringentă în care urma să se dizolve, după stratul de nucă pralinată, vişina ţinută în alcool, cu sîmburele ei rotund pe care-l păstra în gură, plimbîndu-l dintr-o parte în cealaltă, pînă cînd termina de povestit viitorul ce nu pregeta niciodată să se-arate.

Şi-o amintea pe Maria, nepoata mitropolitului Nifon, venise toată învoalată, însoţită de o slujnică, să-şi afle soarta. Urcase cu greu, din pricina rochiei prea lungi, scările hanului, ridicîndu-şi poalele la fiecare treaptă, şi stătuse în picioare lîngă uşa camerei, deşi Rada o poftise să se aşeze. Nu ştiuse cine e nici atunci, nici mai tîrziu, cînd o văzuse fără voal, alături de Capşa în trăsură. Ce voia să ştie? – o întrebase Rada prin slujnică. Tot ce se vede, îi răspunse slujnica, parcă ştiind că se vede puţin: viaţa ei de fată care avea să se sfîrşească prea curînd şi apoi cea de văduvă cu şapte copii, deşi cu bărbatul în viaţă. Nu ştia cine e acest bărbat, nu înţelegea de ce-l vede cu sufletul despărţit de trup, umblînd printre ele şi făcîndu-le copii. Ce-ar trebui să facă? – mai întrebase nepoata mitropolitului. Nimic, trebuie doar să aştepte şi să se învoiască, îi mai spuse Rada brusc obosită, adunînd grămadă cărţile vechi care-i deschiseseră o fereastră zidită către viaţa lui Vasile Capşa.

Tu ştii că nu-i nici o fericire să vezi ce-i înlăuntrul omului, pentru că nici acolo, nici în afara lui lucrurile nu sînt aşezate o dată pentru totdeauna şi se schimbă pînă să apuci să spui ce şi cum. Închizi ochii şi te uiţi la omul din faţa ta şi vezi că vrea să fugă, că visează, deşi e miezul zilei, un nimic care i-a atins mîndria sau buzunarul, că face copii, dar nu ştie cum îi cheamă. Apoi îşi aduce aminte, se aşază un minut şi-i pare rău de nestatornicia asta care trece prin el şi pe care n-o poate opri pentru că nu l-a învăţat nimeni s-o facă. Maria mesteca, vorbind, în cratiţa rotundă care prindea toate cele trei ochiuri ale aragazului şi din care ieşeau aburi trandafirii. Rada vedea însă altfel decît vezi tu la nouă ani. Ea vedea întîi inima omului, apoi din inimă vedea urcînd un cerc de lumină colorată pînă deasupra capului şi altul multicolor, coborînd pînă la pămînt. După culorile pe care le aveau bulele astea de lumină, pe care o să le vezi şi tu cîndva, dacă o să ai răbdare, Rada afla mai ales cum e omul cu pricina: bun, rău, slab, nehotărît, dacă are soartă sau doar trecut, dacă va avea grijă de sufletele – încă libere – ale copiilor lui. Nimeni nu voia însă să audă aşa ceva cînd venea la Rada, în hanul lui Teodoraki de lîngă bezestenul Gabroveni, aşa cum vin astăzi şi la mine. La ea însă oamenii nu veneau să stea pe taburet, ca tine – rîdea Maria –, şi să asculte vise de noapte pe care le-au visat chiar ei, ci veneau să-şi hotărască viaţa.

Rada fusese întotdeauna liberă, poate şi de asta nu se măritase pînă la 21 de ani, cînd îl întîlnise pe Capşa căzut la pămînt, în faţa casei ei din Topoli. Omul venise cu vaporul de la Sevastopol împreună cu credinciosul Costache, care-l cărase în spate cu tot ce-i mai rămăsese după dezastrul din Crimeea. Cînd el căzu ca un bolovan pe prispa casei din Topoli – şi în clipa căderii, Rada văzu doar o gaură neagră rotindu-se şi intrînd la loc în pieptul bărbatului –, în spatele lui îl întrezări pe Costache şi abia aşa putu vedea în continuare drumul greu pînă la Bucureşti, viaţa ei viitoare cu fetiţa ce urma să se nască în camera cea mai de sus a Hanului Teodoraki într-o noapte de Sfîntul Nicolae. Al cui era copilul pe care urma să-l facă nu văzu însă atunci, încheie îngîndurată Maria, de parcă vederea ei lină şi neîntreruptă de 21 de ani încoace începuse brusc să dea rateuri, ca un televizor cu lămpi căruia cineva încerca, în zadar, să-i fixeze antena.

Răduca mi,

Sînt iar pe drum şi-abia ce ne-am oprit la vamă. N-am avut vreme să trec pe la tine înainte de plecare, că am dus copiii la biserică cu carul. Mi-ai spus să stau mai mult la prăvălie, dar cine _____ vină să-mi spuie. Să stau să-mi spună Comorelli sau frate-miu, Grigore, pe care o să-l văd la Paris, deşi nu şi-a mîncat caşul de la gură? Acum doi ani, Meunier a plecat şi el, de nebun, într-o ţară de peste mare cu nume pocit – Nicaragua – şi s-a întors de acolo stăpîn peste negri şi plantaţii de cacao. Dacă stătea în farmacia lui şi în zaharniţa franţuzească, nimeni nu s-ar mai da azi de ceasul morţii să falsifice ciocolata învelită în hîrtie galbenă. O fi bună, n-am mîncat încă, sper s-o gust cînd oi ajunge, dacă o vrea Dumnezeu, la franceji şi dac-o fi să văd vreodată Parisul.

Tu _____ pe cine primeşti? Am auzit vorbe de clacă şi l-am trimis pe Costache să-ţi zică, dar nu i-ai deschis poarta, muraki mi _____ visul de care ţi-am zis, urcam pe deal spre _____ şi ploua şi mindirul se lăsase ud pe spate. Am mers ce am mers pînă am simţit miros de zahăr ars _____ fum negru şi cerul aplecîndu-se negru asupra mea. Ce-o fi? Să mai fi stat să se încălzească?