Naveed Jamali and Ellis Henican, How to Catch a Russian Spy: The True Story of an American Civilian Turned Double Agent

Unele nume şi elemente de identificare au fost schimbate.

Faptele, opiniile şi analizele aparţin autorilor şi nu reflectă în niciun fel poziţiile sau punctele de vedere oficiale ale vreunei agenţii guvernamentale americane. Nimic din conţinutul acestei cărţi nu afirmă sau implică o confirmare a informaţiilor de către guvernul Statelor Unite ale Americii sau susţinerea punctelor de vedere ale autorilor.

Copyright © 2015 by Naveed Jamali

All rights reserved

© 2016 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5996-8

ISBN PDF: 978-973-46-5997-5

ISBN print: 978‑973‑46‑5774‑2

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: c Emilien Etienne, The Walking Man

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

NAVEED JAMALI a lucrat peste un deceniu în domeniul managementului tehnologiei informaţiei. După ce a fost agent dublu civil, a devenit ofiţer în rezervă în cadrul marinei militare americane. Ţine frecvent prelegeri despre securitate şi contrainformaţii.

ELLIS HENICAN este un popular comentator radio şi TV, editorialist şi coautor a cinci bestselleruri, dintre care menţionăm: Home Team (2010), In the Blink of an Eye (2011), Damn Few (2013) şi The Party’s Over (2014).

Pentru Casey, Toby şi Ava

Introducere

Ţinând strâns volanul Jeep-ului, am cotit înspre depozit. Inima îmi bătea atât de tare, încât mă temeam ca nu cumva să se audă până la Oleg, care stătea lângă mine, pe locul din dreapta.

— Te simţi bine? m-a întrebat el în engleza lui rigidă şi inexpresivă.

— Perfect, am minţit eu.

Pentru începutul lui aprilie era cam frig, însă dimineaţa aceea s-a dovedit a fi neobişnuit de senină. Totul se întâmpla în 2008 – trecuseră aproape două decenii de la căderea Zidului Berlinului, iar Războiul Rece era deja în manualele de istorie. Eram într-un Jeep SRT8 negru – atât pe dinafară, cât şi pe dinăuntru –, echipat cu un motor V8 Hemi de 6,1 litri şi 425 de cai-putere, care trecea la fel de neobservat ca un pietroi printr-o vitrină imensă din sticlă.

Aşteptasem ziua asta aproape doi ani. Ted şi Terry, agenţii FBI cu care lucram, mă pregătiseră timp de aproape şase luni. Ce trebuia să spun atunci când Oleg mă întreba de câţi bani aveam nevoie? Ce trebuia să fac dacă scotea pistolul? În ultimul timp, atmosfera devenise neobişnuit de tensionată între noi. Agenţii mă pregătiseră temeinic. Însă îmi repetau la nesfârşit: „Trebuie să fii capabil să gândeşti din mers”.

Asta ce dracu’ mai voia să-nsemne? La ce să mă gândesc?

Oleg nu m-a scăpat din ochi cât timp am tras maşina în faţa vechii clădiri din cărămidă. Ştiam că era şi pentru el o zi la fel de importantă. Documentele pe care i le promisesem, manualele cu instrucţiuni pentru cabinele a două dintre cele mai importante avioane de luptă din arsenalul Marinei Statelor Unite, nu erau catalogate drept STRICT SECRETE. Dar nici nu puteai să le cumperi de pe Amazon sau de pe eBay. Era vorba despre procedurile tehnice de operare pe care se bazau piloţii americani trimişi în Irak sau Afganistan. Teancurile astea două de foi prinse laolaltă cu trei şine albastre erau tot ce trebuia să ştii când stăteai pe scaunul pilotului.

O astfel de tranzacţie, eram sigur, avea să stârnească imaginaţia de rus a lui Oleg. Ba, mai mult, avea să-l ajute să-şi convingă superiorii de la Moscova că recrutase la New York o cârtiţă cu potenţial, un civil american cu relaţii, capabil să le ofere informaţii militare despre Statele Unite. Eram genul de informator american pe care ruşii însetaţi de secrete îl tot căutau, cineva care să aibă atât motivaţia, cât şi expertiza tehnică necesare pentru a livra marfa.

— Noi doi facem o echipă pe cinste, a zis Oleg.

Materialele erau într-o cutie mare de carton, în portbagajul celeilalte maşini ale mele, un Corvette Z06 negru, parcat într-un depozit imens, pe o străduţă ferită şi liniştită din zona suburbană a districtului Westchester, la treizeci de kilometri nord de New York. Cutia era prea grea ca s-o fi târât după mine într-un restaurant sau o cafenea, unde mă întâlneam de obicei cu Oleg. Aşa că am făcut împreună un alt plan. El avea să ia metroul către nord din Grand Central, iar eu aveam să-l aştept în staţia Hastings-on-Hudson. Depozitul era aproape de apă, la două străzi distanţă.

— Ai putea să faci o grămadă de bani, a zis Oleg în timp ce îmi introduceam codul PIN în sistemul de alarmă de la intrarea în depozit şi grilajul metalic se ridica scârţâind.

— Ce înseamnă o grămadă? l-am întrebat eu.

— Corvette-ul ăla, de care eşti atât de mândru…

— Ce-i cu el?

— Ai putea să-ţi iei zece ca el.

Eram mort după maşinile americane rapide.

Am intrat cu Jeep-ul în depozitul răcoros şi întunecos. Odată ce am aprins farurile, am văzut rânduri-rânduri de maşini parcate. Maşini sport scumpe, acoperite cu prelate monogramate. Un Mustang, un Lotus, un Porsche, fel de fel de Benz-uri şi BMW-uri – maşinile de weekend ale bogătanilor de la oraş. Pe lângă astea, mai erau un camion de gunoi imens şi câteva maşini de pompieri de epocă, care străluceau chiar şi în lipsa luminii, atât de roşii erau.

Era o linişte deplină. Din câte îmi puteam da seama, eu şi Oleg eram singuri.

Pe măsură ce înaintam, Oleg se uita în stânga, în dreapta şi în spate. La ce se aştepta? Să vină o brigadă de agenţi FBI şi să înconjoare Jeep-ul? Un echipaj din trupele speciale Speţnaz ale GRU¹? Înţelegeam de ce stătea ca pe ace. Şi eu eram în aceeaşi situaţie.

— Corvette-ul e pe rândul ăsta, în jos şi la dreapta, am zis eu cât de calm am putut.

Miza era mult prea mare, atât pentru Oleg, cât şi pentru mine, şi nu-mi puteam permite sub nicio formă s-o dau în bară.

Chiar în acel moment, un sunet strident ne-a spart timpanele. Mi s-a tăiat respiraţia, iar Oleg a încremenit. Mi-a luat o secundă să-mi dau seama de unde se auzea alarma. Din cine ştie ce motiv, detectorul de radare al Jeep-ului se activase.

M-am străduit să-l închid, dar butonul pe care ar fi trebuit să apăs nu era unde credeam că e. La dracu’, ţiuia ca la nebuni! Zgomotul era gândit să acopere un motor turat pe autostradă, chiar şi atunci când geamurile erau coborâte sau aerul condiţionat era pornit şi sistemul audio dat la maximum. Doar că noi rulam cu cinci kilometri la oră, aveam geamurile închise şi eram într-un garaj pustiu de la marginea oraşului. După câteva secunde de delir care mi s-au părut cât o oră şi jumătate, am găsit butonul care trebuia.

— E-n regulă, i-am zis lui Oleg. E detectorul meu de radare.

Nu ştiam exact ce anume făcuse dispozitivul s-o ia razna. Poate că reportofonul meu ascuns îl declanşase cumva. Sau poate că avea Oleg ceva la el. N-aveam de unde să ştiu. Tot ce-mi doream era să nu-l sperii.

— Am ajuns, am zis eu, uşurat că era linişte din nou.

Să fac rost de manualele pentru cabina pilotului n-a fost nici pe departe atât de dificil pe cât mă aşteptasem. N-a fost nevoie decât de un drum cu maşina până în Long Island şi de câteva minciuni bine ticluite. Ted şi Terry m-au condus la sediul unui furnizor major de echipamente militare, unde m-au trimis înăuntru singur. Tipului amabil de la recepţie i-am spus că sunt cercetător la o firmă mică din domeniul tehnologiei şi că lucrez la un sistem digital de baze de date, pentru care am nevoie de nişte documente de testare. Singura lui întrebare a fost ce anume îmi trebuia.

NATOPS, asta scria pe dosarele albastre. Naval Air Training and Operating Procedures Standardization².

— Dacă vrei să prinzi un spion, trebuie să faci şi tu un pic pe spionul, a zis Terry ridicând din umeri, pe drumul de întoarcere în oraş.

Acum urma să i le înmânez direct lui Oleg, care începuse în sfârşit să respire ca oamenii. Am parcat Jeep-ul în spatele Corvette-ului negru, trăgându-l într-un unghi convenabil.

— Înainte să-i dăm drumul, a zis Oleg, poţi, te rog, să-ţi închizi telefonul?

— Să-mi închid telefonul? am întrebat eu. Sigur.

Nu-mi mai ceruse niciodată să fac asta. Ştiam că se temea să nu-l înregistrez cu telefonul mobil. Avea dreptate, chiar îl înregistram, însă se înşela în privinţa metodei. Şi nu doar că mi-am închis telefonul. Am deschis portiera, am aruncat rapid o privire în jur, asigurându-mă că nu e nimeni prin preajmă, apoi am pus telefonul pe capota unui BMW M6 negru, care era parcat alături.

— E bine? l-am întrebat pe Oleg.

— Mulţumesc, a zis el.

Trecusem testul cu pricina.

— Vrei să arunci un ochi? l-am întrebat eu.

Oleg a coborât din maşină şi s-a postat lângă mine, în spatele Corvette-ului. Am deschis portbagajul. Manualele pentru cabinele piloţilor erau exact acolo unde le lăsasem.

Oleg le-a privit cu atenţie o clipă. Apoi s-a aplecat şi le-a luat, verificând faptul că erau amândouă acolo – atât cel pentru avionul de vânătoare F-14 Tomcat, cât şi cel pentru avionul de supraveghere şi avertizare timpurie E-2 Hawkeye.

Oleg s-a oprit mai întâi asupra dosarului lui F-14. Şi, cum răsfoia el paginile dedicate avionului de vânătoare, mi-a sărit în ochi o schiţă a pupitrului de comandă. Apoi, nenumărate diagrame, grafice şi tabele. Desene şi blocuri dense şi gri de text. Oleg le sorbea din ochi, părând aproape transfigurat.

— Nu mai bine urci în Jeep şi te uiţi acolo? l-am întrebat eu.

A încuviinţat din cap.

Am scos cutia mare de carton din portbagajul Corvette-ului şi am pus-o pe jos. Apoi am dat să închid portbagajul cu mâna dreaptă.

Habar n-am la ce-mi stătea mintea. În mod clar, nu eram atent deloc. Cel puţin nu eram atent la capul lui Oleg.

— Aaau! a ţipat el.

Nu ştiu cum, dar am reuşit să-i închid portbagajul în cap. Am auzit un zgomot oribil când metalul i-a izbit ceafa, apoi încă două ţipete de durere:

— Aoleeeu! Aaaaaaa!

Totul s-a întâmplat atât de repede, că nici nu ştiam ce să fac.

Ştiam că făcusem o prostie cât mine de mare. Nici dacă aş fi vrut n-aş fi putut găsi un moment mai prost. Tocmai când eu şi Oleg treceam de la teorie la practică. Tocmai când îi legam laţul de gât. Tocmai când reuşisem să-l conving că poate avea încredere în mine. Tocmai când îi dovedeam ce informator valoros puteam să fiu. Eram pe punctul de a face împreună acest pas pe tărâmul spionajului – iar eu m-am găsit să-i trântesc nenorocitul de portbagaj în cap.

Când m-am aplecat să văd cât de tare îl lovisem, mi se învălmăşeau tot felul de gânduri în cap.

Tocmai reuşisem să compromit întreaga operaţiune. Schilodisem un diplomat rus de rang înalt. În mod cert, avea să creadă că încercasem să-l omor. Totul era înregistrat. Avea să-l convingă asta pe Oleg să nu mai aibă niciodată de-a face cu cei de teapa mea?

Timp de trei ani mi-am mâncat nervii spionându-i pe americani pentru ruşi, pasându-le informaţii tehnice confidenţiale în schimbul plicurilor cu bani, vânzându-mi practic ţărişoara iubită prin restaurante gălăgioase şi parcări liniştite.

Cel puţin aşa credeau ruşii.

În realitate, eram agent dublu, căci lucram îndeaproape cu FBI-ul. Războiul Rece nu se terminase, ci intrase doar într-o fază high-tech.

Nu aveam deloc experienţă în operaţiunile de contraspionaj. Tot ce ştiam despre lucrul sub acoperire învăţasem din cărţi, filme, teme de şcoală şi din serialul Magnum P.I. Ronin, Spioni de elită, orice cu Bond sau Bourne în titlu – le devorasem pe toate. Aveam spre treizeci de ani pe atunci şi nu eram decât un absolvent isteţ, dar debusolat al New York University, care lucra pentru afacerea de familie a părinţilor imigranţi şi încerca să-şi dea seama ce să facă cu viaţa lui. Aveam un apartament drăguţ în Upper West Side, Manhattan, o soţie tânără, proaspăt ieşită de pe băncile şcolii, şi tendinţa de a petrece mult prea mult timp în faţa monitoarelor. Citisem o grămadă de cărţi despre Războiul Rece şi Uniunea Sovietică şi văzusem cam toate filmele despre război făcute vreodată. Dar nu ştiam rusă. Nu-mi plăcuse niciodată borşul. Iar cel mai aproape de Moscova sau de Sankt Petersburg ajunsesem prin intermediul unei sticle de Stolicinaia cumpărate de la International Wine & Spirits, la intersecţia străzii 113 cu Broadway. Cu siguranţă nu ilustram stereotipul agentului dublu alunecos.

Jamali, Naveed Jamali? Mă faci să râd!

Şi totuşi, mă aflam chiar în mijlocul unei operaţiuni de contraspionaj de lungă durată, pe care o ticluisem aproape de unul singur (graţie unei legături familiale neobişnuite) şi în care reuşisem să conving FBI-ul şi pe ruşi să se implice. O operaţiune proactivă, nu reactivă – eu fiind elementul activ. Privind în urmă, îmi vine greu să cred că am dus-o la bun sfârşit. Cum am reuşit, de ce a funcţionat şi ce am învăţat despre ţara mea, familia mea şi despre mine însumi – abia aceasta este povestea pe care vreau să o spun.

La sfârşitul misiunii, scoseserăm la iveală o campanie activă de spionaj condusă de Misiunea Diplomatică a Federaţiei Ruse din cadrul Naţiunilor Unite la New York. Păcăliserăm un ofiţer rus cu experienţă din serviciile de informaţii ale armatei să aibă încredere într-un tânăr amator american, punându-l pe el şi ţara lui într-o situaţie stânjenitoare. Repurtaserăm o victorie americană importantă pe frontul ostilităţilor tot mai pronunţate dintre Moscova şi Washington. Şi, pentru cei care încă se îndoiau, infirmaserăm aşa-zisele bune intenţii ale liderilor ruşi de după Războiul Rece, în special ale lui Vladimir Putin, care nu înceta să transmită Americii cât de mult îşi doreau ruşii să fie partenerii şi prietenii noştri.

Atunci, în garaj, i-am cerut lui Oleg mii de scuze.

— Doamne, Dumnezeule, am zis eu când, într-un final, a ridicat capul. Îmi pare atât de rău!

Părea ameţit, dar se ţinea pe poziţie.

— Eşti teafăr? l-am întrebat punând o mână pe umărul lui.

— Da, a zis el. Sunt foarte tare de cap. Apoi a zâmbit slab. Tare de cap, a repetat.

Era o glumă jalnică, atât în rusă, cât şi în engleză, dar una bine-venită. Mă simţeam uşurat că Oleg fusese în stare să o facă. În clipa aceea am înţeles că depăşiserăm un punct critic. În ciuda detectorului meu de radare asurzitor, a stângăciei cu care îi închisesem portbagajul în cap şi a nervilor mei de amator, Oleg voia să fiu acolo la fel de mult pe cât voiam şi eu. Ba chiar mai mult. La plecare, aveam în buzunarul gecii un plic cu banii lui Oleg. Îi livrasem o poveste credibilă. Îi întărisem încrederea în mine.

Experimentatul agent rus era convins că poate să aibă încredere în tânărul amator american. N-avea să dea înapoi. Nu-şi dorea asta. Era sigur că eram pe bune. Oleg nu avea de gând să lase nimic să ne stea în cale, nici măcar un portbagaj luat în plin de capul lui tare.

1. Serviciile secrete ale armatei ruse (n.tr.).

2. Antrenament Naval Aerian şi Standardizare a Procedurilor de Operare (n.tr.).

Capitolul 1

Americani noi

Întotdeauna m-am considerat tipul de puşti american modern – priceput la tehnologie, oarecum arogant şi de-a dreptul multicultural. Uitaţi-vă puţin la tenul meu măsliniu. Acesta e viitorul Americii, nicidecum rânjetul nătărău al lui Beaver Cleaver sau Richie Cunningham. Spre deosebire de ai mei, eu m-am născut aici. Ei au sosit ca imigranţi din locuri complet haotice. Şi n-au venit la New York ca să trudească în fabrici sau să împingă cărucioare în Lower East Side, aşa cum au făcut înaintea lor generaţii întregi de imigranţi. Nu, ei au venit la studii – mama, din Franţa, iar tata, din Pakistan. S-au cunoscut la o petrecere din apropiere de Columbia University în 1968, pe când clădirea administraţiei era ocupată de studenţi care protestau, printre ei aflându-se şi un tânăr cu nişte ochelari de soare foarte la modă, care s-a trântit pe scaunul de piele al preşedintelui Grayson Kirk şi şi-a aprins un trabuc imens. Există o fotografie celebră care imortalizează acest moment. Înţeleg sută la sută care-i treaba cu tipul ăla. A luat o chestie care începuse serios şi a transformat-o în ceva neaşteptat de hazliu.

Strămoşii mei au avut dintotdeauna iniţiativa în sânge, oriunde i-a purtat istoria. Revoluţia Franceză, împărţirea Indiei, revoluţia ştiinţifică – dacă lumea era cuprinsă de frământări, erau şanse mari să am rude implicate în asta. În primul rând, stră-stră-străbunicul meu din partea mamei, Jean-Antoine Chaptal, a fost un chimist de renume mondial căruia i se atribuie inventarea termenului nitrogène (căutaţi-l pe Wikipedia). La fel de important precum nitrogenul – poate şi mai important, pentru conaţionalii lui iubitori de vin –, a descoperit un proces prin care sporeai conţinutul de alcool al vinului adăugând zahăr în mustul nefermentat. Enofilii francezi au strâmbat din nas. Au existat chiar şi proteste de stradă. Puritanii se plângeau că plusul de tărie nu avea decât să-i încurajeze pe ţărani să se îmbete şi mai tare cu băutură proastă. Însă rezultatele s-au dovedit impresionante în zonele din Franţa mai puţin favorabile viticulturii. Procesul se numeşte şi astăzi chaptalization, după al meu arrière-arrière-arrière-grand-père.

À la vôtre!

Chaptal nu s-a oprit aici; a înfiinţat spitalul din Paris. A restructurat sistemul francez de împrumuturi. Pe vremea primului împărat al Franţei, Napoleon Bonaparte, Chaptal a fost trezorierul Senatului francez. A murit la Paris în 1832 şi a fost înmormântat alături de soţia sa, Rose, în cimitirul Père Lachaise, de care cei mai mulţi dintre americani n-au auzit până când solistul de la The Doors, Jim Morrison, a murit de supradoză şi i s-a alăturat. Astăzi putem citi numele lui Jean-Antoine pe treptele Turnului Eiffel. În lumina acestor realizări, nouă, urmaşilor, nu ne-a rămas decât să părem nişte pierde-vară, generaţie după generaţie.

Bernard Chaptal, tatăl mamei mele, a fost un adevărat aventurier. A lucrat în Argentina ca gaucho, a călătorit în lumea întreagă, s-a întors în Franţa, unde s-a căsătorit cu o rusoaică evreică pe nume Alice Feldzer cu puţin înainte de al Doilea Război Mondial. S-a înrolat în armata franceză şi a luptat cu vitejie împotriva naziştilor. În primăvara lui 1940, când blitzkriegul nemţilor a ocolit Linia Maginot, bunicul meu s-a refugiat în Elveţia, însă n-a durat mult până să fie prins şi aruncat într-un lagăr unde şi-a petrecut următorii doi ani ca prizonier de război. Soacra lui şi sora geamănă a acesteia au murit în Holocaust.

Pe mama o cheamă Claude, care, în Franţa, nu e doar nume de băiat. S-a născut în 1943. Atât ea, cât şi fratele ei şi cele două surori au fost nevoiţi să trăiască de pe-o zi pe alta în sărăcia de după război. În plus, mama lor gătea oribil. „Chiar şi atunci când se găseşte pâine la brutărie, abia dacă e în stare să facă pâine prăjită”, le plăcea copiilor ei să o tachineze.

Mama a fost o fată isteaţă şi creativă. La fel ca tatăl ei, era o fire independentă, împărţită între pasiunea pentru arte şi dragostea pentru ştiinţe. A absolvit Facultatea de Medicină la Paris, după care s-a mutat la New York, unde a urmat studii masterale de artă la Columbia. La o petrecere studenţească, în una dintre puţinele nopţi în care a ieşit, a cunoscut un doctorand la filosofie la New York University, un bursier Fulbright care avea un nemaipomenit simţ al umorului. Era mai mare cu un an decât ea. Îl chema Naseem Zia Jamali. La fel ca ea, abia venise la New York.

Familia Jamali avea rădăcini cel puţin la fel de adânci în istoria Indiei precum familia Chaptal în Franţa – poate şi mai adânci, însă detaliile nu fuseseră consemnate la fel de bine. Tatăl tatălui meu, Zia, era un tânăr medic musulman la Delhi şi avea împreună cu soţia sa, Zora, şapte copii. În 1947, când tatăl meu avea cinci ani, britanicii au împărţit India în două, creând Pakistanul pentru musulmani, în timp ce hinduşilor, care erau majoritari, le-a revenit restul ţării. Tânăra familie Jamali s-a mutat din Delhi în Lahore, iar apoi în umidul oraş Hyderabad, situat pe malul râului Musi.

Pentru cei mai mulţi, împărţirea Indiei a fost o treabă sângeroasă şi amară. În fiecare zi, în Karachi, Pakistan, soseau trenuri-fantomă cu musulmani masacraţi. La fel se întâmpla şi în Delhi şi Bombay, singura diferenţă fiind că acolo ajungeau trenuri cu hinduşi măcelăriţi. Când l-am întrebat pe tatăl meu cum a reuşit familia lui să supravieţuiască trenurilor-fantomă, mi-a răspuns ridicând din umeri ironic, ca de obicei: „Am fugit”, a zis. „A fost minunat.”

Tatăl meu, ca orice pakistanez înstărit, a fost educat la o şcoală privată pe model britanic, unde elevii învăţau pe de rost pasaje lungi din operele clasicilor şi purtau uniforme atent călcate. După absolvirea colegiului, a obţinut o bursă de merit în Scoţia, la Universitatea din Edinburgh.

A urât Scoţia. Şi nu doar din cauza climatului umed şi rece sau a mâncării scoţiene fade. Acolo totul părea bătrânicios şi neprimitor. Când a vrut să închirieze un apartament, de exemplu, i s-a spus: „Îmi pare rău, e închiriat deja. Nu-ţi pot oferi nimic”.

Curând însă, norocul a început să-i surâdă. Departamentul de Stat al S.U.A. i-a acordat o bursă Fulbright şi aşa s-a mutat la New York. Şi-a început studiile doctorale la New York University, a închiriat un apartament micuţ în Greenwich Village şi a început să se bucure de deschiderea, libertatea şi tumultul de la sfârşitul anilor ’60. Acolo a avut plăcerea de a cunoaşte alţi tineri inteligenţi, veniţi din toate colţurile lumii, printre care şi o franţuzoaică brunetă pe nume Claude.

În ciuda – sau datorită – mediilor diferite din care proveneau, între cei doi scânteile nu au întârziat să apară. El era intelectualul-filosof care se lua în râs. Ea, absolventa de arte care descoperea adevărurile mai profunde ale ştiinţei. Amândoi simţeau că ajunseseră în cele din urmă acolo unde le era locul. S-au mutat împreună, apoi s-au căsătorit, dar nu s-au grăbit să-şi întemeieze o familie. Fiul lor cu ochi mari şi gene lungi, Naveed Alexis Jamali, s-a născut pe 20 februarie 1976, la 200 de ani de la naşterea Statelor Unite, într-o ţară post-Vietnam, post-Watergate şi într-un moment de relativă acalmie culturală şi patriotism. Naveed înseamnă în arabă „cel care poartă gânduri bune”, „ee” înlocuind aici, în grafie pakistaneză, „i”-ul persan. La noi în casă s-a vorbit şi în engleză, şi în franceză. Eu le-am învăţat pe amândouă odată, aşa cum numai un ţânc poate, împletindu-le în cele mai aleatorii combinaţii. În afară de câteva cuvinte de bază, n-am învăţat niciodată urdu, limba tatălui meu. Mama jură că primul meu cuvânt a fost auto, care e la fel în toate cele trei limbi şi, sunt absolut sigur, reprezintă primul semn al pasiunii mele de o viaţă pentru maşini.

Mama hotărâse deja că medicina nu era pentru ea. Era cercetător la Rockefeller University. Tata şi-a luat doctoratul la NYU şi ţinea cursuri de filosofie ca asistent la NYU şi la Universitatea Adelphi. În acelaşi timp, le preda cursuri de etică şi filosofie ofiţerilor de poliţie din toate cele trei cartiere ale New Yorkului. Poliţiştilor, descoperise el, le plăcea să o facă pe Sherlock Holmes la serviciu. „Cei mai mulţi dintre tipii ăştia”, îi plăcea lui să zică despre studenţii lui în albastru, „dacă nu s-ar fi făcut poliţişti, ar fi ajuns infractori. Îi vezi, sunt cu câte un picior de fiecare parte a legii”. La tata, ce era în guşă era şi-n căpuşă.

Eu am fost un copil al oraşului, un copil al lumii. Apartamentul nostru cu două dormitoare de pe strada West 112 era la o stradă distanţă de Columbia şi de catedrala St. John the Divine. Părinţii mei m-au scos la plimbare cu căruciorul în parcurile din cartier – Central Park, Morningside, Riverside. În fiecare vară ne vizitam rudele din Franţa şi Pakistan. De la trei ani am mers la căminul Columbia Greenhouse de pe strada West 116, unul dintre cele mai vechi din America, apoi am făcut un an de grădiniţă câteva străzi mai la sud, la progresista Bank Street School for Children, după care am ajuns la grădiniţa Calhoun School, pe West End Avenue. Toate, şcoli de vârf, excelent cotate. La fel ca mine, colegii mei proveneau din familii educate, cu rădăcini în toate colţurile lumii. La Calhoun, cel mai bun prieten al meu a fost un băieţel din Japonia, Jason, al cărui tată era instructor de balet. Viaţa era simplă şi distractivă. „Îmi place la şcoală”, îmi amintesc că i-am zis mamei prin grupa mijlocie. „Mă duc şi mâine.”

Însă erau vremuri grele la New York. Rata criminalităţii era în creştere. Era plin de graffiti peste tot. Crackul nu ajunsese încă la noi în cartier, spre deosebire de heroină. Brusc, micuţele apartamente şi metrourile aglomerate au început să pară periculoase, sufocante şi înghesuite. Întâmplător, mama studia fenomenul în laboratorul ei de la Rockefeller University. Într-o zi, când m-am dus la ea la serviciu, mi-a explicat ce făcea. Studiau dezvoltarea creierului pe şobolani. Injectau în corpul lor hormoni radioactivi şi apoi le examinau creierul ca să vadă ce trasee urmaseră izotopii. Când am întrebat-o ce păţiseră şobolanii, am aflat că experimentul era benefic pentru ştiinţă, însă nu şi pentru şobolani. Pentru ca cercetătorii să le studieze creierele, şobolanilor li s-au tăiat capetele. „Tu le-ai tăiat capetele?”, am întrebat-o pe mama, stârnit de drama şobolanilor, dar şi uşor îngrijorat. Nu văzusem nicio decapitare pe linia 1, nici măcar în staţia din strada 110.

M-a asigurat că erau rigorile ştiinţei.

Când băiatul administratorului a fost găsit mort în faţa blocului nostru, părinţii mei s-au speriat. În viziunea lor, Marele Vis American nu arăta deloc aşa. Astfel, într-un timp foarte scurt, am dat viaţa de orăşeni pe peluzele întinse şi pe şcolile bune de stat din suburbiile din nordul New Yorkului. În noul nostru oraş, Hastings-on-Hudson, nu locuiau cei ce lucrau pe Wall Street. Hastings, situat pe cursul râului Hudson, era un oraş cu istorie, genul de suburbie care îi atrăgea pe cei asemenea părinţilor mei, universitari sau carierişti care-şi ziceau că aveau să îmbătrânească în metropolă, asta până când apărea primul sau al doilea copil.

Acel colţ din Westchester County a fost exact ceea ce căutau părinţii mei imigranţi, a căror situaţie materială se îmbunătăţea treptat. Însă eu, stând şi ascultând ţârâitul monoton al greierilor şi privind stelele strălucind pe cerul de deasupra Westchesterului, nu puteam decât să mă întreb: Ce-o să fac eu toată ziua aici, cum o să mă distrez?

Aveam cinci ani.

Ne mutaserăm într-un duplex pe Cochrane Avenue, o zonă cu foarte multă verdeaţă. Cu puţin timp înainte să se nască fratele meu, Emmanuel, am schimbat duplexul pe o casă cu două etaje, construită la începutul secolului, în stil colonial, pe aceeaşi stradă. Părinţii mei au dat jos tabla albă din aluminiu de pe pereţii exteriori şi au construit o terasă din lemn; au înfrumuseţat şi decorul – au desfiinţat aleea care ducea la garaj, au desfiinţat şi garajul, care era separat de casă, şi l-au transformat într-un studio mobilat, amenajând şi o grădină alpină. Dacă e să fim sinceri, mama a fost cea care a făcut toată treaba: ea a spart cimentul aleii cu picamărul şi a desfiinţat extensia garajului construită de fostul proprietar pentru Cadillacul lui din 1962.

Faptul că ne-am mutat în suburbii a fost o experienţă dificilă. Pentru mine, oraşul nu era înăbuşitor. El însemna descoperiri, distracţii şi delicii ce abia aşteptau să fie savurate. Nu-mi venise niciodată greu să adorm în zgomotul maşinilor de gunoi şi al claxoanelor taximetriştilor. Nopţile erau prea liniştite în Hastings-on-Hudson – ce nume mai era şi ăla? – şi la început m-am simţit nelalocul meu la Şcoala Generală Hillside de pe Lefurgy Avenue. Cei mai mulţi dintre puşti fuseseră colegi şi la grădiniţă. Eu eram cu un an mai mare decât toată lumea şi arătam diferit. Nu prea vedeai copii francezo-pakistanezi la cantină sau în curtea şcolii. În tot anul mai era o singură fetiţă de culoare. Noi doi eram diversitatea. Iar ea avea avantajul unui nume uşor de pronunţat, nu ca al meu, pe care trebuia să-l repet de două sau chiar de trei ori ca să-l înţeleagă ceilalţi copii. Am cochetat cu ideea de a mă prezenta drept „N.J.” sau „Alex”, prescurtându-mi al doilea prenume, dar n-a mers. Ştiam că la magazinul de suvenire de pe strada principală numele de pe miniplăcuţele de înmatriculare treceau de la Nancy direct la Norman, sărindu-l fără jenă pe Naveed.

Învăţătoarea noastră din clasa întâi, doamna Wassenberg, ne explica la un moment dat despre Cristofor Columb şi oamenii pe care i-a întâlnit când a ajuns în America. A zis ceva despre indieni, iar eu am ridicat mâna şi am întrebat:

— Ca tatăl meu?

— Nu, mi-a tăiat-o ea. Tatăl tău e un tip diferit de indian!

Nu cred că voia să fie un compliment.

Treptat însă, mi-am găsit şi eu locul în acest mediu nou şi ciudat. Şcoala noastră era mică. Avea mai puţin de o sută de elevi în fiecare an. Unul câte unul, am ajuns să ne cunoaştem între noi şi să ne găsim fiecare locul.

S-a dovedit că eram amuzant, iar asta era de bine. Îmi plăcea să spun poante. Ştiam să-i fac pe ceilalţi copii să râdă. Puteam să-i imit pe profesori, iar unii dintre ei chiar se distrau pe tema asta. Am decis că eram clovnul oficial al clasei. Am ajuns să fac mişto de mine ca să supravieţuiesc. De la a râde de mine, toată lumea a ajuns să râdă cu mine. Îmi făceam uşor prieteni, chiar şi dintre puştii populari, iar pe la jumătatea clasei întâi mi-am dat seama cât de tare îmi doream să fac parte din gaşca lor. Să rămâi pe dinafară, am hotărât eu, era nasol de tot.

Păcat însă că abilităţile mele de studiu nu erau pe măsura celor sociale. Pe cât de uşor îi făceam pe ceilalţi să mă placă, pe atât de slab mă descurcam cu temele şi testele. Am început să mă folosesc de umorul meu nu doar ca să-mi fac noi prieteni. M-am prins că, atât timp cât îi făceam să râdă, oamenii mari nu se înfuriau pe mine. Şi, dacă nu se înfuriau, scăpam basma curată.

— Deci, Naveed, unde ţi-e tema? m-a întrebat profesoara într-o zi.

— Aş putea să vă mint, am zis eu, însă vă respect prea mult ca să fac una ca asta.

Am observat că nu se înfuriase, fiind amuzată de încercarea mea de a-i servi o scuză de om în toată firea.

— Stai jos! Mâine să nu te prind fără ea!

Pentru mine, să mă bag pe sub pielea¹ celorlalţi părea mult mai uşor decât să mă pun pe treabă. Cred că profesorii admirau până şi asta, faptul că băieţelul francezo-pakistanez putea folosi cuvântul din idiş schmooze.

Dintotdeauna mi-a plăcut să citesc. De la Locomotiva Thomas la Călătoriile lui Gulliver sau Huckleberry Finn, adoram poveştile cu aventuri în locuri exotice. Dar când venea vorba de învăţat, îmi venea foarte greu să mă pun cu burta pe carte. Profesorii păreau să creadă totuşi că mă ducea capul. Îmi cunoscuseră părinţii şi mă urmăriseră interacţionând cu alţii. Însă la un test de matematică, de exemplu, rezolvam primele patru ecuaţii fără probleme, iar la a cincea, care era mai grea, îmi spuneam că voi reveni mai târziu. Dar nu o făceam niciodată.

Uitam să-mi fac temele. Iar dacă le făceam, le făceam – ca vai de ele – cu cinci minute înainte să înceapă ora. Sau învăţam din greu şi dădeam o lucrare de control impecabilă, după care nu mai învăţam o boabă şi dădeam cu bâta-n baltă la următoarele trei. Deşi îmi plăcea să citesc, n-am reuşit niciodată să stau locului şi să mă concentrez la ceea ce aveam de învăţat. Conceptul de autodisciplină mi-a rămas la fel de străin ca limba urdu, pe care tata o vorbea fluent, dar pe care n-am reuşit niciodată să o învăţ. De ce să-mi bat capul? îmi ziceam eu în gând. „Eşti foarte inteligent”, îmi ziceau adesea profesorii. „De ce nu-ţi dai un pic silinţa?” Ştiau că nu făceam nici cel mai mic efort. Eram puştiul din fundul clasei care se scălâmbăia şi pasa bileţele.

Dată fiind situaţia părinţilor mei, ai zice că erau îngroziţi – şi presupun că şi erau. Rezultatele lor academice erau remarcabile. Ca primă generaţie de imigranţi, dăduseră dovadă de iniţiativă şi hotărâre şi se mutaseră în partea cealaltă de lume în căutarea succesului. Amândoi au lucrat din răsputeri. Ţin minte că-i vedeam plecând în grabă la şapte jumătate dimineaţa, în vreme ce eu abia-mi molfăiam felia de pâine Wonder cu Nutella şi-mi spuneam în timp ce-mi beam sucul Sunkist: „De fapt, nici nu e musai să-mi fac tema aia!”.

Însă, pe cât de hotărâţi erau părinţii mei, pe atât erau de pătrunşi de spiritul şi de atitudinile acelei perioade, de credinţa că odraslelor e mai bine să le laşi libertatea de a-şi găsi singure calea. „În cele din urmă, o să vadă el ce-i de capul lui – sau n-o să vadă”, zicea tatăl meu oftând.

Cam pe-atunci şi-au deschis şi ai mei propria afacere. „De ce să lucrezi pentru alţii, dacă poţi să-ţi fii propriul şef?”, a zis tatăl meu într-o seară la cină. Preda la facultate, dar şi la Academia de Poliţie. Mama se spetea în laboratorul Rockefeller. Nimeni nu ştia câţi şobolani decapitase. Nu încape îndoială că dintotdeauna munciseră din greu. Însă cred că amândoi se simţeau blocaţi în acel punct.

Books & Research, aşa se numea noua lor companie. Faţă de vieţile lor academice, nu era mare diferenţă. Amândoi se pricepeau de minune să cerceteze tot felul de teme obscure. Şi ce fac studiile masterale şi doctorale, dacă nu să pregătească terenul în această direcţie? Doar că acum, în loc să pună informaţiile cap la cap pentru profesorii şi comisiile lor de examinare, o făceau pentru clienţi care-i plăteau. Ei erau Google-ul într-o eră pre-Google, întocmind articole, rapoarte şi descrieri tehnice pentru diferite companii şi agenţii guvernamentale din Statele Unite şi nu numai. Poate că Fiscul avea nevoie de o mie de manuale de instrucţiuni. Sau statul Arizona solicita anumite reglementări de mediu. Ori bibliotecarul unei baze militare din Florida întreba de un articol apărut într-o revistă pe care n-o găsea nimeni. Undeva între o librărie în toată puterea cuvântului şi o echipă de cercetare, afacerea părinţilor mei, abia pusă pe picioare, găsise o nişă profitabilă.

În timp ce ei erau ocupaţi cu munca, iar eu nu puteam spune acelaşi lucru despre şcoală, m-am reorientat către maşini, soldaţi şi avioane. Aveam circuite Hot Wheels, soldaţi de jucărie G.I. Joe şi aeromodele cumpărate dintr-un magazin din Dobbs Ferry. Hasbro au venit pe piaţă cu modelul G.I. Joe Skystriker XP-14F, macheta unui avion de vânătoare care semăna izbitor de mult cu modelul F-14 Tomcat, avionul de luptă al Marinei. Ştiam asta fiindcă citeam despre avioanele adevărate în enciclopedia World Book. Aşa că mi-am luat două Skystriker. Transformam canapeaua din sufragerie într-un portavion improvizat, unde aveau loc încontinuu decolări şi aterizări. Aveam o carte a unui ilustrator al revistei MAD, intitulată Vele, şine şi aripi. Ştiam pe dinafară fiecare linie a navelor, trenurilor şi avioanelor dintre coperţile ei. Îmi plăcea să copiez ilustraţiile pe hârtie de calc, să scot cutia de 64 de creioane colorate şi să stau să le colorez.

Aveam zece ani când nava spaţială Challenger a explodat la 73 de secunde de la decolare şi a fost publicată cartea Flight of the Intruder. Am fost fascinat de amândouă. Îmi închipuiam că Christa McAuliffe era profesoara mea de studii sociale. Ştiam că ea nu s-ar fi răţoit la mine dacă aş mai fi sărit din când în când peste un proiect. Şi nu mă mai săturam de romanul lui Stephen Coonts despre o echipă de piloţi ai marinei militare şi avioanele lor de vânătoare A-6 Intruder cu două locuri, operabile pe orice fel de vreme. Aşa s-a prins de mine Războiul din Vietnam. Mă şi vedeam alături de Morg, Tiger şi Jake „Mână hotărâtă” Grafton, hăituindu-i pe nordici şi bombănind din cauza protocoalelor stupide ale marinei privind angajarea în luptă. Filmul Top Gun, cu Tom Cruise în rolul principal, începuse nu demult să ruleze în cinematografe. Gâsca şi Maverick, Puma şi Charlie erau legaţi de aceeaşi camaraderie, iar poreclele lor erau perfecte. Şi ce mai jucării! Avioanele de vânătoare F-14A decolau de pe portavionul U.S.S. Enterprise şi se implicau în urmăriri pe viaţă şi pe moarte cu piloţii sovietici – băieţii răi. În weekendul în care a avut loc premiera, am văzut filmul la Regal Cinema în Yonkers. După care m-am mai uitat la el de trei ori.

Ce pot să spun? Unii copii sunt înnebuniţi după maşinile de pompieri. Alţii, după cartonaşele cu jucători de baseball. Mie mi-au plăcut poveştile de război şi tehnica militară. Am construit diorame cu soldaţi. Am avut o pseudosalopetă de zbor gri. Când am fost cu părinţii la unul dintre magazinele armatei şi marinei, mi-am cumpărat insigne de pilot, aripi de zbor, plus una din machetele VF-84 ale escadrilei „Jolly Rogers” – cu capul de mort aferent. Cu un joystick şi o tastatură, simulam lupte aeriene complicate în tot felul de jocuri video. Era nebunia mea, plăcerea mea vinovată, în vreme ce alţi copii jucau afară fotbal sau baschet.

Toate acestea sunau uşor nefiresc în Hastings, unde majoritatea părinţilor erau profund liberali şi nu susţineau războiul. Foarte mulţi dintre prietenii mei nici măcar n-aveau voie să aibă arme de jucărie. Cred că era unul dintre motivele pentru care le plăcea să vină la mine. Cei câţiva colegi care erau interesaţi de armată erau şi cei care proveneau din cartierele sărace, ai căror taţi erau şoferi pe maşinile de gunoi sau gardieni în penitenciar. Pentru noul val de familii care se mutau în Hastings, armata era în altă parte. Recrutarea pentru Războiul din Vietnam se încheiase de mult. Nu mai auzeai pe nimeni vorbind despre un frate mai mare care se înrolase. Erau anii ’80. Părinţii începuseră deja să condamne influenţa socială negativă a jocurilor video violente.

N-aş putea să zic exact de unde provenea interesul meu pentru toate astea. Se prea poate să fi fost cărţile pe care le citeam de când eram mic. Ori poveştile despre bunicul meu francez, care făcuse războiul. Cu siguranţă n-a fost moştenit de la părinţi, care se născuseră în ţări măcinate de război şi nu vedeau nimic atrăgător în asta. Poate că am vrut să am ceva al meu – un interes, o pasiune, un domeniu de expertiză –, care să mă diferenţieze de ceilalţi copii şi să mă facă să mă simt cumva mai deosebit.

În generală nu mi-am bătut deloc capul cu şcoala. Rareori se-ntâmpla să mişc ceva şi ultimul lucru de care-mi păsa erau notele. În clasa a opta însă, în vreme ce carnetul meu era plin cu note de 8 şi 7, părinţii au pus piciorul în prag – erau sătui până-n gât de purtarea mea.

— E timpul să te trezeşti la realitate! mi-a zis tata într-un acces neaşteptat de heirupism.

Soluţia temută? Şcoala privată. Mai exact, Hackley School din Tarrytown, New York, un moft de şcoală pregătitoare înfiinţată în 1899 de filantropista Caleb Brewster Hackley. Am înţeles pe deplin ce înseamnă Hackley încă din prima zi petrecută acolo, când am aruncat o privire în parcarea elevilor. Gemea de Porsche-uri strălucitoare, BMW-uri şi Nissan-uri 300Z, un model sport din anul precedent. Brusc, şcolile publice din Hastings-on-Hudson mi s-au părut desprinse ca dintr-un ghetou.

La fel ca întotdeauna, am făcut tot posibilul să găsesc o gaşcă de care să mă lipesc – şi n-a fost cea a tocilarilor. M-am alăturat echipei de fotbal, ba chiar am fost mijlocaş şi apărător. Hackley nu era tocmai o pepinieră de fotbalişti, aşa că am ajuns titular în echipa anului doi de liceu. Doar că, într-un fel, glumele mele nu mai aveau acelaşi succes la Hackley, care, deşi era o şcoală privată, nu a schimbat cu nimic situaţia notelor mele. La sfârşitul clasei a zecea, directorul liceului a sugerat politicos, dar ferm: „Credem că ai fi mai fericit dacă te-ai întoarce la o şcoală de stat”. Iar părinţii mei au părut să fie de acord cu el. Nu vedeau de ce să-mi plătească taxele la o şcoală privată, dacă eu nu eram dispus să mă dedic studiului.

M-am simţit de parcă evadasem din închisoare.

1. Schmoozing, în original (n.tr.).